ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-з/803/47/26 Справа № 204/14348/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А.І.  Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ДОДАТКОВА ПОСТАНОВА  ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів: Макарова М.О., Ткаченко І.Ю.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
заяву представника ОСОБА_1 – адвоката Шеремет Марії Олегівни про ухвалення додаткового рішення
у справі за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 та Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»
на ухвалу Чечелівського районного суду міста Дніпра від 20 травня 2025 року
у цивільній справі за заявою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню, –

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2025 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з заявою про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню.

Заява обґрунтовувалась тим, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» задоволено та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно списані кошти в сумі 43 500,18 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Заявник стверджував, що АТ КБ «ПриватБанк» виконав рішення суду добровільно, перерахувавши на кредитний картковий рахунок (з якого були викрадені кредитні кошти) ОСОБА_1 грошові кошти, які були викрадені невстановленими особами (шахраями), а саме було перераховано 12 листопада 2024 року – 43 422,30 грн. на картку № НОМЕР_1 ; 14 листопада 2024 року – 49,42 грн. та 28 листопада 2024 року – 105,00 грн. та 77,88 грн. на картку № НОМЕР_2 .

Вказував, що в подальшому банк дізнався про відкрите виконавче провадження з примусового виконання рішення суду у справі № 204/14348/23 та направив до Печерського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) докази добровільного виконання рішення суду у справі № 204/14348/23, у зв`язку з чим виконавче провадження було закрито.

ОСОБА_1 не погодилась із виконанням рішення суду, оскільки просила банк повернути стягнуті кошти за рішенням суду не на кредитний рахунок (з якого були викрадені кредитні кошти), а на інший – для платежів, у зв`язку з чим, подала до суду скаргу на дії заступника начальника відділу Печерського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Л.І.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2024 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 05 грудня 2024 року у виконавчих провадженнях № 76510156, № 76509629 та № 76509421, винесені заступником начальника відділу Печерського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Л.І. та зобов`язано її усунути порушення шляхом відновлення цих виконавчих проваджень.

Заявник вважав, що АТ КБ «ПриватБанк» виконав рішення суду добровільно, перерахувавши на кредитний картковий рахунок (з якого були викрадені кредитні кошти) ОСОБА_1 грошові кошти, які були викрадені невстановленими особами (шахраями).

08 січня 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із заявою про роз`яснення рішення від 30 квітня 2024 року у справі № 204/14348/23. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2025 року заява банку про роз`яснення рішення суду була залишена без задоволення, оскільки суд дійшов висновку, що банком рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2024 року у справі № 204/14348/23 в частині стягнення на користь ОСОБА_1 кредитних коштів в сумі 43 500,18 грн. виконано. Не зважаючи на вищенаведені висновки суду викладені в ухвалі від 04 лютого 2025 року Печерський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на виконання ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2024 року відновив виконавчі провадження № 76510156, № 76509629 та № 76509421 про стягнення з банку коштів за рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2024 року у справі № 204/14348/23.

09 квітня 2025 року до АТ КБ «ПриватБанк» надійшла вимога Печерського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про виконання рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2024 року у справі № 204/14348/23 та сплати боргу за виконавчими листами по ВП № 76509421 в сумі 43 500,18 грн., по ВП № 76510156 в сумі 5 000,00 грн. та по ВП № 76509629 в сумі 2 000,00 грн. Враховуючи податкове законодавство України банк виконав рішення суду щодо стягнення витрат на правову допомогу в повному обсязі, а саме 12 листопада 2024 року банк перерахував на картку № НОМЕР_2 , рахунок ( НОМЕР_3 ) грошові кошти в розмірі 5 635,00 грн., виходячи із розрахунку: 7 000,00 грн. зменшено на суму ПДФО – 1 260,00 грн. та військовий збір 105,00 грн., що підтверджується платіжними інструкціями.

Ураховуючи, що Печерським відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) стягнуто грошові кошти за вказаними виконавчими провадженнями, банк, уточнивши вимоги, просив суд визнати виконавчі листи № 204/14348/236 від 16 жовтня 2024 року такими, що не підлягають виконанню, та стягнути з ОСОБА_1 безпідставно одержані стягувачем від боржника кошти за виконавчими провадженнями в сумі 43 422,30 грн., в сумі 5 000,00 грн. та в сумі 1 895,00 грн. відповідно.

Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра від 20 травня 2025 року заяву АТ КБ «ПриватБанк» – задоволено частково.

Визнано виконавчий лист Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська № 204/14348/23 від 16 жовтня 2024 року про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно списаних коштів в сумі 43 500,18 грн., таким що не підлягає виконанню.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 43 422,30 грн. безпідставно одержаних стягувачем від боржника коштів за виконавчим документом по виконавчому провадженню № 76509421.

У задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалу Чечелівського районного суду міста Дніпра від 20 травня 2025 року в частині визнання виконавчого листа № 204/14348/23 від 16 жовтня 2024 року, виданого Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно списаних грошових коштів в сумі 43 500,18 грн., таким що не підлягає виконанню, та стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно одержаних стягувачем від боржника грошових коштів в сумі 43 422,30 грн. за виконавчим документом по виконавчому провадженню № 76509421 – скасовано та ухвалено у скасованій частині нове судове рішення.

У задоволенні заяви АТ КБ «ПриватБанк» про визнання виконавчого листа № 204/14348/23 від 16 жовтня 2024 року, виданого Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно списаних грошових коштів в сумі 43 500,18 грн., таким що не підлягає виконанню, та стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно одержаних стягувачем від боржника грошових коштів в сумі 43 422,30 грн. за виконавчим документом по виконавчому провадженню № 76509421 – відмовлено.

В іншій частині ухвалу Чечелівського районного суду міста Дніпра від 20 травня 2025 року – залишено без змін.

12 грудня 2025 року до Дніпровського апеляційного суду надійшла заява представника ОСОБА_1 – адвоката Шеремет М.О. про ухвалення додаткового рішення, яка обґрунтовувалась тим, що судом апеляційної інстанції при ухваленні судового рішення не було вирішено питання щодо розподілу судових витрат, що складаються із витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн.

Від представника ОСОБА_1 – адвоката Шеремет М.О. надійшло клопотання про можливість розгляду справи за її відсутності та її довірителя — Мельник О.О. Зазначила, що через стабілізаційні та аварійні відключення електроенергії та відсутність через це Інтернету прийняти участь у судовому засіданні через ВКЗ не зможе.
В судовому засіданні, в телефонному режимі адвокатка Шеремет М.О. підтвердила, що через відсутність Інтернету вона не має можливості вийти на зв”язок та просила справу розглянути за їх відсутності, підтримала заяву.
Представника АТ КБ «ПриватБанк», сповіщений належним чином про день та час розгляду справи, що підтверджено довідкою про отримання документів в електронному суді 17.12.2025 року, до суду не з”явився, причини неявки суду не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що заяву слід задовольнити частково та ухвалити у справі додаткове судове рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 3 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів.

Статтею 141 ЦПК України закріплено порядок розподілу судових витрат між сторонами.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року, договір про надання правової допомоги – домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво – вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» інші види правової допомоги – види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15, провадження № 14-280цс18).

Встановлено, що на підтвердження витрат на правничу допомогу адвокат Шеремет М.О., яка діє в інтересах  ОСОБА_1 , надала: ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АО № 1101931 від 29 вересня 2023 року; договір про надання правової допомоги від 29 вересня 2023 року; додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 09 грудня 2025 року; акт виконаних робіт, наданих послуг від 10 грудня 2025 року (а.с.48-51 т.5).

Згідно пункту 3.1 договору про надання правової допомоги від 29 вересня 2023 року за виконання умов даного договору клієнт сплачує адвокату гонорар, який визначається сторонами у додаткових угодах до даного договору, виходячи зі ступеня важкості справи, обсягу правової допомоги, витраченого часу, тощо, або за домовленістю сторін адвокат надає клієнту безоплатну правову допомогу.

У додатковій угоді до договору про надання правової допомоги від 09 грудня 2025 року сторони домовились, що за супровід, участь в судових засіданнях, підготовка апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу в суді апеляційної інстанції, клієнт сплачує на користь адвоката 10 000,00 грн. або іншу суму згідно акту виконаних робіт та наданих послуг, впродовж 30 банківських днів з моменту винесення рішення у зазначеній справі.

В акті виконаних робіт, наданих послуг від 10 грудня 2025 року адвокат Мельник О.О. навела види правничої допомоги, які були надані, а саме: підготовка апеляційної скарги на ухвалу суду від 20 травня 2025 року – 7 000,00 грн. (витрачено 2 год.); підготовка відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» на ухвалу суду від 20 травня 2025 року – 5 000,00 грн. (витрачено 2 год.); участь в судовому засіданні суду апеляційної інстанції 16 вересня 2025 року – 2 000,00 грн. (витрачено 30 хв.); участь в судовому засіданні суду апеляційної інстанції 14 жовтня 2025 року – 2 000,00 грн. (витрачено 30 хв.); участь в судовому засіданні суду апеляційної інстанції 04 листопада 2025 року – 2 000,00 грн. (витрачено 1 год.); участь в судовому засіданні суду апеляційної інстанції 09 грудня 2025 року – 2 000,00 грн. (витрачено 30 хв.); всього на суму 20 000,00 грн.

Отже, зазначене підтверджує фактичне здійснення Мельник О.О. витрат на професійну правничу допомогу, надану адвокатом у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Аналогічна позиція відображена в постанові Верховного Суду від 28 вересня 2023 року у справі № 686/31892/19.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Тому, виходячи з положень частини третьої статті 141 ЦПК України, враховуючи співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів вважає, що зазначені представником заявника витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн. є завищеними.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити заяву представника  ОСОБА_1 – адвоката Шеремет М.О. про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» понесених витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи у суді апеляційної інстанції та ухвалити додаткове судове рішення у справі.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, її доцільність, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн., понесені у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 141, 270, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Заяву представника ОСОБА_1 – адвоката Шеремет Марії Олегівни про ухвалення додаткового рішення – задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) на користь  ОСОБА_1  (РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.
У задоволенні іншої частини вимог заяви – відмовити.
Додаткова постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 03 лютого 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.О. Макаров

І.Ю. Ткаченко