Номер провадження: 22-ц/813/5742/25 
Справа № 521/12593/24
Головуючий у першій інстанції Ганошенко С. А.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                  Назарової М.В.,
суддів:                                              Коновалової В.А., Карташова О.Ю.,
за участю секретаря                       Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідач – ОСОБА_2 , третя особа – ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_4 
на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 березня 2025 року, ухвалене Малиновським районним судом м. Одеси у складі: судді Ганошенка С.А. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 про стягнення коштів, 

в с т а н о в и в:

07 серпня 2024 позивач звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, у якій з посиланням як на правове обґрунтування на ст. 11, 177, 202, 525, 526, 530, 1000, 1006, 1212 ЦК України просила стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 762 380,00 грн та судові витрати у розмірі судового збору та витрат на правничу допомогу.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачці – ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище – ОСОБА_5 ) належав автомобіль BMW X5, 2009 р.в., № кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (свідоцтво про реєстрацію ТЗ – НОМЕР_3 , видане ТСЦ 5152 від 30.12.2021 року). У травні 2022 року, скориставшись безпорадним станом позивача, яка була на останніх строках вагітності, ОСОБА_2 попросив оформити на нього довіреність на автомобіль, щоб він мав можливість його використовувати. 19 травня 2022 року позивачка оформила довіреність на Відповідача, якою уповноважила його бути її представником з питань експлуатації та розпорядження власним автомобілем. У той же день, Відповідач переоформив вказаний автомобіль на свою колишню дружину – ОСОБА_3 , про що позивача не повідомив. Позивач зазначає, що станом на дату звернення до суду із позовом, відповідач мешкає з ОСОБА_3 і фактично володіє цим автомобілем з нею. Про те, що автомобіль вибув з її власності, Позивачка дізналась випадково. Жодних грошових коштів, які сплачувались покупцем під час придбання автомобіля, вона не отримала. Крім цього, Позивачка просить стягнути з Відповідача середню ринкову вартість автомобілю на момент відчуження, оскільки вважає, що так як відчуження відбулося в межах однієї родини, то ціна вказана в договорі є завідомо заниженою, з метою ухилення від сплати податкових зобов`язань та зменшення розміру зобов`язань довіреної особи перед позивачкою. Згідно незалежної оцінки, середня ринкова вартість такого автомобілю, на момент його відчуження, становила 762 380,00 грн (а.с. 1-11). 
У відзиві на позовну заяву відповідач позов не визнав та вважав, що такий задоволенню не підлягає, зазначаючи, що позивачем надані суду неналежні та недостовірні докази в обґрунтування своїх позовних вимог (а.с. 37-37 зв.).
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 березня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , про стягнення коштів задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 762 380,00 гривень та судовий збір у розмірі 6099,04 гривень (а.с. 128-130зв.).
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_4 просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 березня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та стягнути з позивача на користь відповідача понесені ним судові витрати.
Доводами апеляційної скарги є те, що твердження позивача про те, що вона дізналася випадково про вибуття автомобіля, не відповідає дійсності, оскільки вона надала довіреність саме для відчуження автомобіля, мешкала разом із відповідачем, уклала з ним шлюб та народила дитину, отримала гроші за автомобіль, які потім були використані на потреби сім`ї.
Скаржник зазначає, що як доказ позивач долучила до позову копію договору купівлі-продажу автомобіля, яку було отримано у Регіональному сервісному центрі ГСЦ МВС України в Одеській області. У вказаній копії договору ціна автомобілю була заретушована. Після надання відзиву на позовну заяву позивач надала суду клопотання про витребування з Регіонального сервісного центру інформаційної довідки стосовно обставин укладення даного договору купівлі-продажу, однак не просила витребувати копію такого договору та інформацію про ціну транспортного засобу. Тому, скаржник вважає, що позивач навмисно не намагалася отримати документ, у якому буде вказана ціна продажу т/з, але у позовній заяві вказала, що ціна вказана у договорі є завідомо заниженою, у зв`язку з чим, на думку скаржника, позивач знала ціну вказану в договорі, отримала від покупця гроші за автомобіль та бажає знов отримати гроші за вказаний автомобіль згідно з наданим нею звітом, у якому вартість автомобіля набагато перевищує ціну, за яку було продано авто.
Також, зазначає, що суд не взяв до уваги те, що відповідач та третя особа наполягали на тому, що позивач не передавала авто ОСОБА_2 та ОСОБА_2 не отримував за нього гроші, оскільки 19 травня 2022 року ОСОБА_3 особисто передала гроші ОСОБА_1 та забрала у неї автомобіль, після чого 20 травня 2022 року укладений договір купівлі-продажу.
Суд не взяв до уваги надані відповідачем докази того, що між сторонами існує конфлікт, наслідки якого розглядаються в межах цивільних та адміністративних справ у судах.
Суд необґрунтовано та без підстав зробив висновок про несплату грошових коштів за автомобіль, так як у судовому засіданні встановлено, що гроші ОСОБА_2 не отримував, тому як покупець розрахувався за автомобіль з продавцем, а суд стягнув з відповідача 762380 грн як борг перед позивачем без з`ясування ціни, за яку проданий автомобіль за договором купівлі-продажу, що суперечить п. 3 ч. 1 ст. 1006 ЦК України.
Суд не взяв до уваги, що сторони проживали однією сім`єю, в них народилася дитина і тільки після розірвання шлюбу позивач подала до суду позов про стягнення коштів (а.с. 133-135).
У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_1 в особі свого представника Канікаєва Юрія Олеговича просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін оскаржуване рішення, а також стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 30000 грн.
В обґрунтування відзиву зазначає, що відповідач та третя особа не були позбавлені права надати свої примірники договору купівлі-продажу автомобіля чи звернутися із відповідним клопотання про витребування доказів, однак не виконали свого обв`язку щодо надання суду всіх наявних у них доказів та не скористалися своїм правом на звернення до суду із клопотанням про витребування доказів, надання яких ними є неможливим.
Позивач же звернулася до суду із клопотання про витребування доказів, доводячи факт відчуження належного їй автомобіля, а ціна автомобіля під час продажу встановлена позивачем на підставі звіту незалежної оцінки середньої ринкової вартості такого автомобіля на момент його відчуження, з яким відповідач ознайомився та жодним чином не заперечував проти цієї вартості, не надав жодних доказів того, що під час купівлі-продажу вартість була іншою, не зважаючи на те, що у відзиві приділив значну увагу іншим доказам, поданим позивачем до суду.
Також зазначає, що відповідач під час розгляду справи жодного разу не заперечував проти передачі йому автомобіля. Ним висловлювалися заперечення щодо вартості автомобіля та передачі грошей на нього. Крім того, нічим не підтверджуються твердження відповідача та третьої особи та покупцем вказаного автомобіля про те, що автомобіль третьою особою від позивача та кошти за договором купівлі продажу передано позивачу. Також третя особа у судовому засіданні 17 лютого 2025 року підтвердила, що ніяких письмових доказів сплати коштів у неї немає.
Позивач також заперечує проти задоволення клопотання про доручення доказів, яке подано разом із апеляційною скаргою, оскільки таке не містить жодного обґрунтування того чому відповідач лише на стадії апеляційного перегляду долучає дані докази до матеріалів справи, жодних доказів неможливості отримати вказаний документ раніше відповідачем не надано, про причини неможливості його подання до суду першої інстанції також не зазначено (а.с. 154-159).
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
В судовому засіданні 02.12.2025 представники відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_4 та ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити, представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_7 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.
Інші учасники справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, зокрема, позивачка повідомлена особисто, про що свідчить Довідка про доставку судової повістки до електронного кабінету 23.10.2025 0:10:02 (а.с. 185зв.), відповідач повідомлений у відповідності до вимог ч. 5 ст. 130 ЦПК України, про що свідчить довідка про доставку електронного документу до електронного кабінету його представника – адвоката Сєдової Л.П. (а.с. 186 зв.), 3-я особа ОСОБА_8 повідомлена у відповідності до вимог п. чп. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення Укрпошти з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 187).
Вказане відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.
Частинами першими статтей 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
Згідно зі ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України, ч. 1 ст. 238 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.
Статтею 244 ЦК України визначено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.
Договором доручення може бути визначений строк, протягом якого повірений має право діяти від імені довірителя (ч. 1 ст. 1001 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1004 ЦК України повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.
Згідно ст. 1006 ЦК України повірений зобов`язаний:
1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення;
2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення;
3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
Якщо договір доручення припинений до того, як доручення було повністю виконане повіреним, довіритель повинен відшкодувати повіреному витрати, пов`язані з виконанням доручення, а якщо повіреному належить плата - також виплатити йому плату пропорційно виконаній ним роботі. Це положення не застосовується до виконання повіреним доручення після того, як він довідався або міг довідатися про припинення договору доручення (ч. 1 ст. 1009 ЦК України).
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 30 серпня 2022 року укладений шлюб, після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини та чоловіка « ОСОБА_10 », про що зроблено відповідний актовий запис № 1932, серія НОМЕР_4 від 30.08.2022 року (а.с. 40).
Сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільну дитину – сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено відповідний актовий запис № 917 та видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_5 від 20 вересня 2022 року (а.с. 39).
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2024 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (справа № 521/26885/23) (а.с. 41-42).
Згідно відповіді Головного сервісного центру МВС ТСЦ МВС № 31/30/5142-1712-202 на № 521/12593/24 від 01 листопада 2024 року, яка надана на виконання ухвали суду від 31 жовтня 2024 року, за ОСОБА_12 , РНОКПП НОМЕР_6 у період з 01 січня 2021 року по 01 січня 2023 року були зареєстровані наступні транспортні засоби, зокрема: 
- 30.12.2021 р. автомобіль BMW Х5, 2009 року випуску, об`єм двигуна 4799 куб.см, VIN - НОМЕР_1 , на підставі договору купівлі-продажу № 5152/2021/454458444, укладеному 30.12.2021 р. в ТСЦ № 5152 між продавцем ОСОБА_13 та покупцем ОСОБА_1 ;
-20.05.2022 р. даний автомобіль перереєстрований на ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_7 , на підставі договору купівлі-продажу № 5142/2022/3182207, укладеному 20.05.2022 р. у ТСЦ № 5142 між покупцем ОСОБА_3 та представником продавця ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , згідно доручення НСА-085070 виданого 19.05.2022 року приватним нотаріусом Медведенко Г. В. (а.с. 74-75).
Звітом № 9223/08/23 про оцінку транспортного засобу легкового автомобіля BMW Х5, реєстраційний номер НОМЕР_2 визначена вартість об`єкту оцінки – 762 380 грн станом на 05.08.2024 року (а.с. 9).
Довіреністю від 19 травня 2022 року ОСОБА_9 уповноважила ОСОБА_2 бути її представником з питань експлуатації та розпорядження транспортним засобом марки BMW Х5, 2009 року випуску, об`єм двигуна 4799 куб.см, VIN - НОМЕР_1 , загальний легковий універсал, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В. за зареєстрованим номером в реєстрі № 698 (а.с. 76).
Згідно заяви ОСОБА_1 , поданої приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., остання скасувала довіреність, видану від свого імені від 19 травня 2022 року за реєстраційним № 698 на ім`я ОСОБА_2 , вказана заява зареєстрована за № 1379 від 08 грудня 2023 року (а.с. 10).
Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з їх обгрунтованості протягом розгляду справи, оскільки відповідач в суді не заперечував факт передачі йому автомобіля марки BMW Х5, 2009 року випуску, об`єм двигуна 4799 куб.см, VIN - НОМЕР_8 , який позивачка передала йому за довіреністю від 19 травня 2022 року під час вагітності, однак суму, яку він отримав за продаж автомобіля від своєї колишньої дружини ОСОБА_3 , відповідач не надав ОСОБА_1 , і відповідні докази відповідачем суду не надані.
З огляду на те, що на час розгляду справи судом грошові кошти не сплачені відповідачем та матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем було здійснено заходи по погашенню суми боргу, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених вимог, тому позовні вимоги про стягнення коштів у сумі 762 380,00 грн суд вважав такими, що підлягають задоволенню.
Переглядаючи вказане судове рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Колегія суддів не приймає до уваги довід апеляційної скарги про те, що твердження позивача про те, що вона дізналася випадково про вибуття автомобіля, не відповідає дійсності, оскільки вона надала довіреність саме для відчуження автомобіля, мешкала разом із відповідачем, уклала з ним шлюб та народила дитину, отримала гроші за автомобіль, які потім були використані на потреби сім`ї, оскільки автомобіль був відчужений відповідачем 3-й особі по справі ще до укладення шлюбу між сторонами, тому саме на нього у цій справі покладався тягар доказування передачі позивачці коштів на виконання договору доручення.
Використання коштів на потреби сім`ї за змістом статей 63, 65 СК України презюмується лише у шлюбі, у то час, коли, відчужуючи автомобіль, відповідач діяв як повіренний, а не в інтересах сім`ї, і саме в межах наданих йому позивачкою повноважень.
Щодо доводів апеляційної скарги про невідповідність стягнутої з нього ціни за проданий автомобіль, на підтвердження чого він надає не заштриховану, з повними відомостями копію Договору купівлі-продажу 5142/2022/3182207 транспортного засобу , згідно якої ціна Транспортного засобу складає 100000 грн (а.с. 137), то таке також не може бути взято до уваги як підстава для скасування або зміни оскаржуваного рішення, оскільки такий договір укладений між колишнім подружжям, у день видачі відповідачу довіреності за ціною, яка вочевидь не відповідає цінам, що склалися на ринку, і яка згідно наданому позивачкою звіту про оцінку такого становить 762 380 грн.
Вказана розбіжність у ціні відчуженого автомобілю – у понад 7 разів – свідчить на користь твердження позивачки про завідоме заниження ціни, а посилання скаржника на те, що позивач знала ціну вказану в договорі, отримала від покупця гроші за автомобіль та бажає знов отримати гроші за вказаний автомобіль згідно з наданим нею звітом, у якому вартість автомобіля набагато перевищує ціну, за яку було продано авто, є позицією відповідача, спрямованою на невизнання позову.
Довід про отримання позивачкою коштів від повіренного від продажу автомобілю не підтверджений жодним доказом та в жодному розмірі.
Третя особа ОСОБА_8 , яка є набувачем за вказаним договором купівлі-продажу, також не надала суду жодного належного та допустимого доказу у розумінні вимог статей 77, 78 ЦПК України про передачу нею коштів позивачці за придбаний автомобіль.
Наявність між сторонами по справі конфлікту, на що посилається заявник, не є підставою для звільнення його від цивільно-правової відповідальності за договором доручення.
Як не спростовує наведених висновків суду та ненадання доказів виконання відповідачем свого обов`язку як повіренним і те, що сторони проживали однією сім`єю, в них народилася дитина і тільки після розірвання шлюбу позивач подала до суду позов про стягнення коштів, оскільки вказані обставини також не спростовують обов`язку відповідача передати кошти довірителеві на виконання вимог п. 3 ч. 1 ст. 1006 ЦК України.
З матеріалів справи вбачається, що суд належно дослідив і проаналізував надані сторонами письмові докази, і зробив висновок, який повністю відповідає обставинам справи. 
Зі справи вбачається, що позивачем надані достатні, належні докази обставин, на які вона посилаться в обґрунтування свого позову, чого відповідачем не спростовано.
Як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).
Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін є ухвалення судом рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Щодо стягнення витрат на правову допомогу.
Згідно із частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються ну разі задоволення позову – на відповідача.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).
Саме такою є правова позиція Верховного Суду, висловлена Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).
Зазначена правова позиціє є незмінною, вона безпосередньо передбачена положеннями пункту 1 частини другої статті 137, частини восьмої статті 141 ЦПК України.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
З матеріалів справи вбачається, що у встановлений судом строк позивачкою разом із відзивом на апеляційну скаргу - як першою заявою по суті справи на стадії апеляційного перегляду - заявлено про стягнення з відповідача на її користь витрат на професійну правничу допомогу у сумі 30000 грн, на підтвердження чого нею надано: Договір № 279/24 від 29 лютого 2024 року, укладений між адвокатом Канікаєвим Ю.О. та ОСОБА_1 , предметом якого є надання позивачці правової допомоги в судах усіх інстанції та яким визначено розмір гонорару 30000 грн за ведення кожної цивільної справи клієнта в суді однієї інстанції (п. 3.3. (а.с. 157), копію ордеру адвоката серії ВН № 1478848 від 28 травня 2025 року, виданого на підставі вказаного Договору (а.с. 156).
Матеріали справи містять докази надіслання стороні відповідача вказаного відзиву.
Довідка про доставку електронного документу представнику відповідача свідчить про отримання такого 05.09.2025 1:55:28.
Додаткові пояснення, надані представником відповідача, не є заявою по суті справи.
Відповіді на відзив або своєї незгоди із вказаним розміром витрат на правову допомогу матеріали справи не містять.
Суд за власною ініціативою не вирішує питання про зменшення заявлених до відшкодування витрат на правову допомогу (постанова КГС ВС від 24.11.2020 у справі № 911/4242/15).
З огляду на те, що за наслідками апеляційного перегляду апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення суду – без змін, заяв про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, відповідач не подавав, суд апеляційної інстанції доходить висновку про наявність підстав для задоволення заяви про стягнення таких з відповідача на користь позивачки.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника Сєдової Людмили Павлівни залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 березня 2025 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_9 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_2 ) судові витрати за надання професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції у розмірі 30000 гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складеннй повного тексту постанови – 05 грудня 2025 року 

Головуючий                                                М.В. Назарова

Судді:                                                        В.А. Коновалова

       О.Ю. Карташов