ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року	Львів	Справа № 460/406/25 пров. № А/857/10827/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В., 
суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2025 року у справі № 460/406/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,

суддя у І інстанції Друзенко Н.В.
час ухвалення рішення не зазначено,
місце ухвалення рішення м. Рівне,
дата складення повного тексту рішення 12 лютого 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі – ГУ ПФУ в Чернігівській області) про визнання протиправним та скасування рішення від 17.12.2024 про відмову у перерахунку пенсії та зобов`язання зарахувати стаж роботи в Страшівському міжрайонному протитуберкульозному диспансері за період з 22.07.1967 до 01.04.1997 до стажу роботи у подвійному розмірі, зобов`язати здійснити перерахунок пенсії згідно з статтею 45 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” за цей період.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 12.02.2025 у справі №460/406/25, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, у задоволенні вказаного позову було відмовлено.
При цьому суд першої інстанції виходив з того, що редакція статті 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення” станом на дату призначення пенсії та звільнення позивачки не передбачала пільг щодо обчислення стажу роботи у подвійному розмірі за роботу в протитуберкульозному закладі.
Таким чином, суд дійшов висновку, що підстави для зарахування ОСОБА_1 в подвійному розмірі періоду роботи в протитуберкульозному закладі відсутні, оскільки пенсія їй була призначена ще у 1997 році, тобто до внесення змін у статтю 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення” Законом України №1110-IV від 10.07.2003. Отже ГУ ПФУ в Чернігівській області при прийнятті рішення від 17.12.2024 діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а отже не порушувало права позивача.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено позивачкою, яка у своїй скарзі просила скасувати його та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що 10.12.2024 звернулась до пенсійного органу із заявою про перерахунок раніше призначеної пенсії із урахуванням стажу роботи з 22.07.1967 по 01.04.1997 відповідно до вимог статті 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення” у подвійному розмірі, оскільки працювала в цей період в протитуберкульозному диспансері. Однак відповідач рішенням від 17.12.2024 у задоволенні заяви відмовив. 
Вважає таке рішення протиправним з огляду на те, що чинна редакція статті 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення” передбачає, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 з 16.01.1997 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Рівненській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Відповідно до записів трудової книжки позивачка з 22.02.1967 по 01.04.1997 працювала на посаді санітарки-буфетниці в Страшівському міжрайонному протитуберкульозному диспансері, що відповідачем не заперечується.
За змістом довідки, виданої КП “Рівненська обласна інфекційна лікарня” від 10.12.2024 №764, позивачка дійсно з 22.02.1967 по 01.04.1997 працювала на посаді санітарки-буфетниці в Страшівському міжрайонному протитуберкульозному диспансері. Страшівський міжрайонний протитуберкульозний диспансер в подальшому періодично реорганізовувався і перейменовувався, спочатку на комунальний заклад “Страшівська протитуберкульозна лікарня” Рівненської обласної ради, згодом на комунальний заклад “Страшівська туберкульозна лікарня” Рівненської обласної ради, а також на комунальне підприємство “Страшівська туберкульозна лікарня” Рівненської обласної ради.
10.12.2024 ОСОБА_1 звернулась до пенсійного органу із заявою про перерахунок пенсії із урахуванням стажу роботи з 22.07.1967 по 01.04.1997 у подвійному розмірі відповідно до вимог статті 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення”.
Вказану заяву за принципом екстериторіальності розглянуто ГУ ПФУ в Чернігівській області, рішенням якого від 17.12.2024 відмовлено в перерахунку пенсії, у зв`язку з відсутністю права на перерахунок.
Вважаючи рішення пенсійного органу про відмову у перерахунку пенсії протиправним, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
В свою чергу пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України регламентовано, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Згідно Закону СРСР «Про державні пенсії» 1956 року (статті 2, 7) громадяни мали право на пенсію по старості, зокрема жінки - після досягнення віку 55 років за наявності стажу роботи не менше 20 років.
З 01.01.1992 введено в дію Закон України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі – Закон №1788-XII), статтею 12 якого передбачено, що право на пенсію за віком мають жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Статтею 60 Закону №1788-XII (у редакції на дату введення в дію) було передбачено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах, у закладах (відділеннях) по лікуванню осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, у патологоанатомічних і реанімаційних відділеннях лікувальних закладів зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Законом України від 10.07.2003 №1110-IV, що набрав чинності 15.08.2003, внесені зміни до статті 60 Закону №1788-XII шляхом викладення тексту статті в такій редакції: "Робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі".
З 01.01.2004 набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон №1058-IV), який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду.
У силу пункту 16 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Згідно з частиною першою статті 43 Закону №1058-IV перерахунок пенсій за віком, по інвалідності, в разі втрати годувальника, за вислугу років, призначених до набрання чинності цим Законом, здійснюється за нормами цього Закону на підставі документів про вік, страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час перерахунку в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло раніше, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
Відповідно до частини першої статті 44 Закону №1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.
Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.
Частиною четвертою статті 45 Закону №1058-IV визначено, що перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35, частиною другою статті 38, частиною третьою статті 42 і частиною п`ятою статті 48 цього Закону, провадиться в такі строки:
у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа;
у разі настання обставин, які тягнуть за собою зменшення пенсії, - з першого числа місяця, в якому настали ці обставини, якщо вони мали місце до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо вони мали місце після 15 числа.
Судовим встановлено, що позивачка з 16.01.1997 отримує пенсію за віком.
Відповідно до записів трудової книжки позивачка з 22.02.1967 по 01.04.1997 працювала на посаді санітарки-буфетниці в Страшівському міжрайонному протитуберкульозному диспансері.
За змістом довідки, виданої КП “Рівненська обласна інфекційна лікарня” від 10.12.2024 №764, позивачка дійсно з 22.02.1967 по 01.04.1997 працювала на посаді санітарки-буфетниці в Страшівському міжрайонному протитуберкульозному диспансері. Страшівський міжрайонний протитуберкульозний диспансер в подальшому періодично реорганізовувався і перейменовувався, спочатку на комунальний заклад “Страшівська протитуберкульозна лікарня” Рівненської обласної ради, згодом на комунальний заклад “Страшівська туберкульозна лікарня” Рівненської обласної ради, а також на комунальне підприємство “Страшівська туберкульозна лікарня” Рівненської обласної ради.
Вказане не заперечується пенсійним органом.
Судом встановлено, що статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції станом на дату призначення позивачу пенсії 16.01.1997) передбачалось, що робота в лепрозорних і протичумних закладах, у закладах (відділеннях) по лікуванню осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, у патологоанатомічних і реанімаційних відділеннях лікувальних закладів зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Таким чином, станом на дату призначення позивачці пенсії дійсно були відсутні підстави для зарахування періоду її роботи в протиберкульозному закладі охорони здоров`я у подвійному розмірі з 22.07.1967 до 01.04.1997.
Водночас суд встановив, що Законом України «Про внесення зміни до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення"» від 10.07.2003 №1110-IV (набрав чинності 15.08.2003), вказану статтю викладено у новій редакції, за змістом якої робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про боротьбу із захворюванням на туберкульоз", протитуберкульозні заклади - це спеціалізовані заклади охорони здоров`я, що здійснюють діагностику туберкульозу та надають лікувально-профілактичну (стаціонарну та амбулаторну) допомогу хворим на туберкульоз (протитуберкульозні диспансери, лікарні, відділення, кабінети, науково-дослідні інститути, денні стаціонари тощо).
У зв`язку із численними зверненнями громадян щодо зарахування в подвійному розмірі до стажу роботи при призначенні пенсії періодів роботи працівників в протитуберкульозних кабінетах, психіатричних кабінетах та кабінетах інфекційних захворювань, психоневрологічних відділеннях та у психіатричних бригадах швидкої допомоги, Міністерством праці та соціального політики України, Міністерством охорони здоров`я України та Пенсійним фондом України опубліковано спільний лист від 29.12.2005, відповідно до якого протитуберкульозні кабінети, психіатричні кабінети, кабінети інфекційних захворювань, психоневрологічні відділення, психіатричні бригади швидкої допомоги відносяться до таких, час роботи в яких зараховується до стажу роботи в подвійному розмірі.
Згідно з частиною першою статті 98 Закону №1788-XII перерахунок пенсії провадиться на підставі документів про вік, стаж, заробіток та інших, наявних на час перерахунку в пенсійній справі, а також додаткових документів, поданих пенсіонером на час перерахунку.
Зміни, якими викладено статтю 60 Закону №1788-XII у новій редакції, набрали чинності з 15.08.2003, а тому у разі звернення особи (виникнення права на перерахунок пенсії) за перерахунком пенсії після 15.08.2003 період роботи у визначених статтею 60 Закону №1788-ХІІ закладах зараховується до стажу роботи в подвійному обчисленні, незалежно від того, коли особа працювала у цих закладах.
Отже, за правилами статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та в силу приписів пункту 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» період роботи у протиберкульозному закладі охорони здоров`я підлягає зарахуванню до стажу роботи у подвійному розмірі незалежно від того, чи існувала така редакція статті 60 Закону №1788-XII на дату призначення позивачці пенсії.
Враховуючи встановлені обставини справи, апеляційний суд приходить до переконання про наявність порушення прав позивачки з боку відповідача щодо відмови у перерахунку її пенсії з урахуванням періоду роботи з 22.07.1967 до 01.04.1997 у подвійному розмірі.
За правилами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, при вирішенні цього публічно-правового спору суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та допустив невідповідність висновків, викладених у його судовому рішенні, таким обставинам. Відтак, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти постанову, якою позов задовольнити частково.
Згідно з частиною 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Матеріалами справи підтверджено, що за подання позову та апеляційної скарги позивачка сплатила судовий збір на суму 3028 грн (1211,20 + 1816,80).
Оскільки суд апеляційної інстанції за результатами розгляду даної справи дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, з прийняттям постанови про часткове задоволення позову, керуючись статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України слід стягнути на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги в розмірі 1514 грн. 

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2025 року у справі № 460/406/25 скасувати та позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 17 грудня 2024 року про відмову ОСОБА_1 у перерахунку пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 , з урахуванням стажу роботи в Страшівському міжрайонному протитуберкульозному диспансері за період з 22 липня 1967 року по 01 квітня 1997 року у подвійному розмірі та з урахуванням виплачених сум з 01 грудня 2024 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (ЄДРПОУ 21390940) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 1514 (одна тисяча чотирнадцять) грн 00 коп сплаченого при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар