ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/10808/25 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді Ксензюка А.Я.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – В/ч НОМЕР_1 , відповідач) про визнання протиправною бездіяльності щодо незвільнення з військової служби відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 та абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на період воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю батька із числа осіб з інвалідністю ІІ групи; зобов`язання повторно розглянути питання про звільнення з військової служби до підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 та абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на період воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю батька із числа осіб з інвалідністю ІІ групи та звільнити від проходження військової служби з постановкою на військовий облік.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період у В/ч НОМЕР_1 . 03.07.2025 позивач звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби в запас через необхідність здійснювати постійний догляд за батьком, який є особою з інвалідністю ІІ групи довічно. Однак, В/ч НОМЕР_1 відповіді на вказаний рапорт позивачу надано не було. 
Позивач вважає, що ним було надано достатній пакет документів, що підтверджує потребу його батька у догляді, наявність у нього ІІ групи, та відповідно, відсутності інших членів сім`ї здійснювати такий догляд, а тому, на його думку, бездіяльність відповідача є протиправною у зв`язку з чим він звернувся до суду з цим позовом. 
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 29.09.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаним позовом, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.92).
У відзиві на позовну заяву представник відповідача проти позову заперечив з наступних підстав (а.с.95-140).
В обґрунтування своєї позиції зазначив, що позивачу відмовлено у звільненні зі служби, оскільки у його батька ОСОБА_2 (далі – ОСОБА_2 ) є донька ОСОБА_3 (далі – ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є членом сім`ї першого ступеня споріднення для батька та вона не є особою з інвалідністю. 
Відтак представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, оскільки не дотримано умов, передбачених пунктом 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», які давали б ОСОБА_1 підстави для звільнення з військової служби. 
Інших заяв по суті справи до суду не надходило. 
Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.
Судом встановлено, що позивач проходить військову службу під час мобілізації в особливий період у В/ч НОМЕР_1 , що підтверджено копією військового квитка серії НОМЕР_2 (а.с.29-34).
Як слідує з матеріалів справи, позивачем було надано командуванню В/ч НОМЕР_1 рапорт про звільнення зі служби відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 та абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю постійного догляду за батьком, особою з ІІ групою інвалідності, разом з пакетом документів, зокрема: копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 , копія паспорта ОСОБА_2 , копія картки платника податків ОСОБА_2 , копія довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_2 , висновок про наявність порушень функцій організму ОСОБА_2 , виписка з постанови ЛКК від 23.04.2025 №608, акт обстеження сімейного стану військовослужбовця від 20.05.2025 (а.с.88).
Відповіді В/ч НОМЕР_1 про результати розгляду рапорту матеріали справи не містять. 
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача у розгляді рапорта позивача про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами, позивач звернувся із цим позовом до суду. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відтак суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Частинами першою, сьомою статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII) передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
За приписами частин першої, другої статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.
Пунктом 2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 передбачено, що громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом.
У добровільному порядку громадяни проходять: військову службу (навчання) за контрактом курсантів у вищих військових навчальних закладах, а також закладах вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військову службу за контрактом осіб рядового складу; військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військову службу за контрактом осіб офіцерського складу.
За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
За приписами статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Надалі дія воєнного стану в Україні продовжувалася згідно з Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022 від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 06.02.2023 № 58/2023, від 01.05.2023 № 254/2023, від 26.07.2023 № 451/2023, від 06.11.2023 № 734/2023, від 05.02.2024 №49/2024, від 06.05.2024 № 271/2024. Указом Президента України від 23.07.2024 №469/2024 строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 12 серпня 2024 року строком на 90 діб, тобто, останній діє на момент розгляду цієї справи.
Указом Президента України №69/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 року було оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Пунктом 8 цього Указу встановлено, місцевим органам виконавчої влади у взаємодії з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, за участю органів місцевого самоврядування та із залученням підприємств, установ та організацій усіх форм власності, фізичних осіб-підприємців організувати та забезпечити в установленому порядку: 1) своєчасне оповіщення і прибуття громадян, які призиваються на військову службу, прибуття техніки на збірні пункти та у військові частини; 2) здійснення призову військовозобов`язаних, резервістів на військову службу, їх доставки до військових частин та установ Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України; 3) виділення тимчасово будівель, споруд, земельних ділянок, транспортних та інших матеріально-технічних засобів, надання послуг Збройним Силам України, Національній гвардії України, Службі безпеки України, Державній прикордонній службі України, Державній спеціальній службі транспорту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України та іншим військовим формуванням України відповідно до мобілізаційних планів.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 проходить службу та перебуває на грошовому забезпеченні у В/ч НОМЕР_1 . 
Статтею 26 Закону №2232-XII визначені підстави звільнення з військової служби.
Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Водночас згідно з абзацом тринадцятим пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Позивач звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби на підставі того, що наявна необхідність постійного догляду за батькои, особою з інвалідністю ІІ групи. Однак, як слідує з відзиву на позовну заяву, у задоволенні вказаного рапорту було відмовлено у зв`язку з тим, що наданими позивачем документами не підтверджено відсутність інших осіб, які могли б здійснювати догляд за батьком, а саме у позивача наявна сестра ОСОБА_3 .
Враховуючи те, що предметом оскарження у справі є бездіяльність В/ч НОМЕР_1 в погодженні рапорту ОСОБА_1 про звільнення його з військової служби, в межах розгляду цієї справи потребує дослідження питання достатності наданих позивачем доказів на підтвердження наявності у нього права на звільнення зі служби на підставі абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ.
За змістом наданих документів, слідує, що батько позивача ОСОБА_2 , відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 12ААГ №048681, з 01.05.2022 по довічно є особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок загального захворювання (а.с.40).
Разом з тим, відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 29.03.2025 розірвано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №22 (а.с.86). 
Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що позивачу відмовлено у звільненні зі служби, оскільки у його батька ОСОБА_2 (далі – ОСОБА_2 ) є донька ОСОБА_3 (далі – ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є членом сім`ї першого ступеня споріднення для батька та вона не є особою з інвалідністю. 
Як слідує зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 у позивача дійсно є сестра ОСОБА_3 , батьками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.83).
З паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_5 ОСОБА_3 та паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_6 сина ОСОБА_3 . ОСОБА_5 встановлено, що згідно відмітки від 14.08.2023 ними було перетнуто кордон з Республікою Польща через митний пост Ягодин-Дорогуськ (а.с.50-51)
Однак, як слідує з довідки про реєстрацію на тимчасове проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 27.06.2025 зареєстрована на тимчасове проживання в Республіці Польща до 13.06.2027 (а.с.81).
Відповідно до договору про працю на визначений термін між ОСОБА_3 та М`яним заводом «Пйотр Мротек» 27.02.2024 укладено договір про працю на термін з 01.03.2024 по 28.02.2025 (а.с.77).
Крім того, з довідки від 17.08.2023 встановлено, що син ОСОБА_3 . ОСОБА_5 проживає за адресою АДРЕСА_1 та 01.09.2023 розпочне навчання в першому класі школи імені Віктора Каї в Бялосліве (а.с.73).
Крім того, згідно акту обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати догляд утримання від 20.05.2025 слідує, що разом з позивачем проживає його мати ОСОБА_4 , батько ОСОБА_2 та дружина ОСОБА_6 (а.с.111-112).
Зазначено, що згідно постанови ЛКК «Ковельське МТМО» №608 від 23.04.2025 ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду, як особа, що має невиліковну хворобу.
Підтверджено факт розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Разом з тим, з долучених до відзиву на позовну заяву документів, а саме відповіді ІНФОРМАЦІЯ_2 від 15.07.2025, встановлено, що сестра позивача ОСОБА_3 дійсно проживає на території Республіки Польща, де у неї укладено трудовий договір від 14.02.2025 (а.с.117).
Оцінюючи доводи сторін щодо «відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я» у спірних правовідносинах, суд виходить з наступних підстав та мотивів.
Відповідно до положень СК України, утриманням є вид правовідносин, у межах яких одна фізична особа зобов`язана надавати іншій фізичній особі матеріальну підтримку в грошовій (як правило) або в натуральній формі у випадках та за дотримання умов, визначених законом або договором про надання утримання, а інша фізична особа має право вимагати від першої фізичної особи виконання обов`язку щодо надання утримання.
Згідно з положеннями статті 45 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.
Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.
Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.
Окрім того, частиною 1 статті 202 СК України регламентовано, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Тобто, на дружину та на доньку батька позивача законодавством покладено обов`язок щодо утримання непрацездатного батька з інвалідністю.
Разом з тим, абз. 11 ч. 1 ст. 23 Закону № 3543-ХІІ міститься відмітка щодо того, що особи зобов`язані відповідно до закону утримувати особу з інвалідністю має відноситься до числа працездатних осіб.
У розумінні п. 16 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про зайнятість населення" працездатні особи - особи віком від 16 років, які проживають на території України і за станом здоров`я здатні до активної трудової діяльності.
Тобто особи, які не проживають в Україні та є відсутньою біля особи з інвалідністю не вважаються працездатними особами у розумінні Закону України "Про зайнятість населення", а тому не відноситься до числа працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону утримувати особу з інвалідністю.
Згідно п. "в" пп. 14.1.122 п. 14.1 ст. 14 ПК України нерезиденти - це фізичні особи, які не є резидентами України.
Положеннями п. "в" пп. 14.1.213 п. 14.1 ст. 14 ПК України передбачено, що фізична особа - резидент - фізична особа, яка має місце проживання в Україні, якщо особа має місце постійного проживання також: в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв`язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від`їзду) протягом періоду або періодів податкового року.
Достатньою (але не виключною) умовою визначення місця знаходження центру життєвих інтересів фізичної особи є місце постійного проживання членів її сім`ї або її реєстрації як суб`єкта підприємницької діяльності.
Таким чином, щоб бути резидентом відповідної країни необхідно: мати місце проживання; та/або строк перебування у країні повинен бути не менше 183 днів протягом року; та/або мати місце знаходження центру життєвих інтересів.
Тобто, особи, що не проживають в Україні та є відсутніми біля особи з інвалідністю не вважаються працездатною особою у розумінні Закону України "Про зайнятість населення", а тому не відноситься до числа працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону утримувати особу з інвалідністю.
Водночас, посилаючись на визначення понять членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення у Податковому кодексі України та роз`яснення Міністерства юстиції України від 11.10.2011 «Окремі питання спадкування», відповідач не зазначає, який саме документ не подано або необхідно подати додатково на підтвердження відсутності у ОСОБА_2 інших, окрім ОСОБА_1 , членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення або якщо такі особи самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, що призводить до необґрунтованого обмеження права позивача бути повідомленим про необхідність надання документів за вичерпним переліком, а не будь-яких на власний розсуд.
У контексті зазначеного суд звертає увагу відповідача, що чинним законодавством не передбачено переліку документів, які подаються військовослужбовцем, для підтвердження в нього підстав для звільнення з військової служби за сімейними обставинами. Так само законодавством не передбачено порядку видачі документа конкретної форми (довідки, витягу тощо), який би містив інформацію про наявність чи відсутність членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення.
Додатково суд звертає увагу на лист Міністерства юстиції «Щодо видачі витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян» від 25.08.2023 № 112984/19.3.2/11-23, яким було надано роз`яснення Генеральному штабу Збройних Сил України та Міністерству оборони України, що зазначено, що оскільки законодавством встановлено конкретні форми витягів з Реєстру, які формуються з нього автоматично, видача за заявою фізичної особи витягу з Реєстру щодо відсутності працездатних дітей у особи з інвалідністю (у разі наявності у військовозобов`язаного дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю), а також витягу з Реєстру про відсутність працездатних інших дітей у особи з інвалідністю (у разі наявності у військовозобов`язаного батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю), не передбачена чинним законодавством.
Отже, на переконання суду, можливість довести відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення наявна лише у тому випадку, якщо такі члени сім`ї існували раніше та правовий зв`язок між ними припинився, що підтверджується, наприклад, рішенням суду, свідоцтвом про смерть, свідоцтвом про розірвання шлюбу тощо. 
Виходячи з наданих позивачем разом з рапортом відповідачу документів, на переконання суду, суд вважає їх достатніми, тобто такими, що у сукупності підтверджують те, що ОСОБА_1 є єдиною особою, хто може здійснювати догляд за батьком ОСОБА_2 . За таких обставин відповідач протиправно відмовив у погодженні рапорту.
Суд наголошує, що особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії. Тому, відмовлячи позивачу у погодженні рапорту, відповідач покладає на позивача надмірний тягар по збиранню доказів.
Разом з тим, суд зауважує, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання В/ч НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби, суд зазначає наступне.
Відповідно до п.4 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Відповідно до норм чинного законодавства, прийняття рішення за рапортом належить до повноважень відповідача, у зв`язку з чим суд не може перебирати на себе функцію державного органу та вирішувати по суті рапорт. Крім того, прийняттю рішення передує певна процедура, яка включає в себе, зокрема, прийняття та реєстрацію рапорту, доданих до нього документів; перевірку документів та відомостей необхідних для правильного розгляду рапорту.
З огляду на викладене, враховуючи висновок суду про протиправність бездіяльності В/ч НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапорта ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Закону України Про військовий обов`язок і військову службу через сімейні обставини зазначені у абзаці 13 пункту 3 частини 12 статті 26 даного Закону, а також враховуючи той факт, що саме до повноважень відповідача віднесено звільнення військовослужбовців зі служби, суд вважає за необхідне зобов`язати В/ч НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт позивача про звільнення з військової служби за сімейними обставинами та прийняти рішення за наслідком такого розгляду, з врахуванням висновків суду.
Згідно з ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.
Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши кожен докази, які є у справі щодо їх належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.
За змістом частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати згідно статті 139 КАС України розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд 

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 та абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на період воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю батька із числа осіб з інвалідністю ІІ групи.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити повторний розгляд рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 та абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на період воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю батька із числа осіб з інвалідністю ІІ групи, з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні. 
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 ).
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ).

Суддя А.Я. Ксензюк