ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 січня 2026 р. 	Справа № 480/1269/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління соціальної та ветеранської політики Охтирської міської ради на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 02.10.2025 р. (ухвалене суддею Соп`яненко О.В.) в справі № 480/1269/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Управління соціальної та ветеранської політики Охтирської міської ради   
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Управління соціальної та ветеранської політики Охтирської міської ради, у якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення комісії з питань пов`язаних із встановленням статусу Управління соціальної та ветеранської політики Охтирської міської ради, яке оформлено протоколом від 22.01.2025 р. № 2, в частині відмови ОСОБА_1 в наданні статусу та видачі посвідчення "Член сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни"; зобов`язати Управління соціальної та ветеранської політики Охтирської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.01.2025 р. щодо надання статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, відповідно до ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та видачу відповідного посвідчення; зобов`язати Управління соціальної та ветеранської політики Охтирської міської ради надати ОСОБА_1 статус члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, відповідно до ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та видати відповідне посвідчення.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 02.10.2025 р. частково задоволено позов, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення комісії з питань пов`язаних із встановленням статусу Управління соціальної та ветеранської політики Охтирської міської ради, яке оформлено протоколом від 22.01.2025 р. № 2, в частині відмови ОСОБА_1 в наданні статусу та видачі посвідчення "Член сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни"; зобов`язано Управління соціальної та ветеранської політики Охтирської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.01.2025 р. щодо надання статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, відповідно до ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" з урахуванням висновків суду. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. Відповідач вважає, що надання статусу членам сім`ї померлого ветерана війни, захворювання якого пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС не передбачено ч. 1 ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Судовим розглядом встановлено, що позивачка була дружиною померлого ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 12.02.2012 р.
Чоловік позивачки помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 22.07.2024 р. Згідно експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України від 21.10.2024 р. № 1974 захворювання, що призвело до смерті ОСОБА_2 , пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЄС. 
Згідно посвідчення серії НОМЕР_3 чоловік позивачки був особою з інвалідністю 1 групи і мав право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни.
Позивачка звернулася до відповідача із заявою про надання їй статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, однак листом від 23.01.2025 р. №564 позивачці повідомлено про відмову у наданні статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни. Згідно витягу з протоколу №2 засідання комісії з питань пов`язаних із встановленням громадянам пільгового статусу встановлено, що встановлення статусу дружинам померлих учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЄС, смерть яких пов`язана з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на ЧАЄС, статтею 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не передбачено.
Не погодившись з відмовою відповідача у наданні статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, позивачка звернулась до суду з цим позовом. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" поширюється також і на членів сім`ї військовослужбовців, які померли внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та одержаного в період проходження військової служби. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, з наступних підстав. 
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус ветеранів війни визначається Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII (в подальшому - Закон №3551-XII), який забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Відповідно до ст. 4 Закону №3551-XІІ, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Згідно з п.п. 1, 9 ч. 2 ст. 7 Закону №3551-XІІ, до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа: військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами; осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до пункту 6 Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 р. № 20-рп/2004 за Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав (частина перша статті 4). Розділ II цього Закону визначає поняття і зміст статусу ветеранів війни (учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни) та осіб, на яких поширюється дія його положень. Це колишні військовослужбовці та особи вільнонайманого складу військових формувань, працівники правоохоронних органів, які безпосередньо брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань усіх видів і родів військ діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і в мирний час, виконували інші обов`язки військової служби та тилового забезпечення, пов`язані з необхідністю захисту Батьківщини, у тому числі з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.
Пунктом 1 статті 10 Закону №3551-XІІ визначено, що до сімей загиблих (померлих) ветеранів війни належать, зокрема, сім`ї осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби (у тому числі на території інших держав) під час воєнних дій та конфліктів.
Судовим розглядом встановлено, що згідно експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України від 21.10.2024 р. № 1974 захворювання, що призвело до смерті ОСОБА_2 , пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЄС.
Чоловік позивачки ОСОБА_2 був ветераном війни в розумінні ст. 4 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", так як за життя став особою з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
Згідно з п. 2 ст. 10 Закону №3551-XІІ, до сімей загиблих (померлих) ветеранів війни належать дружина (чоловік) померлих осіб з інвалідністю внаслідок Другої світової війни, а також дружина (чоловік) померлих учасників війни і бойових дій, партизанів і підпільників, визнаних за життя особами з інвалідністю від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге. На дружин (чоловіків) померлих осіб з інвалідністю внаслідок війни, учасників бойових дій, партизанів, підпільників і учасників війни, нагороджених орденами і медалями колишнього Союзу РСР за самовіддану працю і бездоганну військову службу, визнаних за життя особами з інвалідністю, чинність цієї статті поширюється незалежно від часу смерті особи з інвалідністю.
Відповідно до п. 4 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 р. № 302, членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, зазначеним у статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", видаються посвідчення з написом "Посвідчення члена сім`ї загиблого", а членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, зазначеним у статті 10-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", видаються посвідчення з написом "Посвідчення члена сім`ї загиблого Захисника чи Захисниці України".
Згідно з абз. 2 п. 7 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, передбачено, що "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім`ї загиблого", "Посвідчення члена сім`ї загиблого Захисника чи Захисниці України" видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад за місцем реєстрації громадянина.
Враховуючі вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" поширюється також і на членів сім`ї військовослужбовців, які померли внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та одержаного в період проходження військової служби.
Відповідно до абз. 8 п. 1 ст. 10 Закону №3551-XІІ, до членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать, зокрема, один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні.
Судовим розглядом встановлено, що позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з померлим, ОСОБА_2 , який відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 від 25.10.2022 р. відносився до осіб з інвалідністю внаслідок війни, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачка у відповідності до вимог ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" має право на встановлення її статусу члена сім`ї загиблого ветерана війни, а тому відповідач неправомірно відмовив у задоволенні заяви позивачки про наданні статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни.
Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування рішення комісії з питань пов`язаних із встановленням статусу Управління соціальної та ветеранської політики Охтирської міської ради, яке оформлено протоколом від 22.01.2025 р. № 2, в частині відмови ОСОБА_1 в наданні статусу та видачі посвідчення "Член сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни" та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.01.2025 р. щодо надання статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, відповідно до ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" з урахуванням висновків суду.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 02.10.2025 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціальної та ветеранської політики Охтирської міської ради залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 02.10.2025 в справі № 480/1269/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	Л.В. Любчич   О.А. Спаскін