ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

8 січня 2026 року      м. Чернівці  справа № 725/3871/25
провадження 22ц-822/7/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Перепелюк І. Б. 
суддів: Литвинюк І.М., Лисака І.Н.,
секретар Черновська А.К.

розглянувши апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернівецького районного суду м. Чернівців від 19 червня 2025 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

встановив: 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Обґрунтовував вимоги тим, що з відповідачкою перебуває у шлюбі у якому у них народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вказував, що сімейне життя у них не склалося та починаючи з вересня 2024 року вони проживають окремо і не ведуть спільного господарства. Між ними втрачено почуття любові та турботи один до одного. Вони не знаходять спільної позиції для вирішення будь яких питань.
Збереження шлюбу та примирення вважає неможливим.
Вказував, що спору щодо місця проживання дітей у них немає. Після фактичного припинення відносин син залишився проживати разом із ним, а дочка разом із матір`ю. Відповідачка має намір виїжджати за межі України з метою постійного проживання, що зумовлює необхідність у встановленні факту самостійного виховання та утримання дитини кожним з батьків для можливості представляти інтереси дитини.
Просив розірвати шлюб між ними, дочку залишити проживати з матір`ю та встановити факт, що вона самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину. Сина після розірвання шлюбу залишити проживати разом із ним та встановити факт, що він самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Чернівецького районного суду м.Чернівців від 19 червня 2025 року позов задоволено. 
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 27.07.2018 року Виконавчим комітетом Мамаївської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області, актовий запис №16 - розірвано. 
Неповнолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено проживати разом із матір`ю - ОСОБА_2 .
Встановлено факт, що матір ОСОБА_2 самостійно виховує та утримує неповнолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без участі батька.
Неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишено проживати разом із батьком - ОСОБА_1 .
Встановити факт, що батько ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без участі матері.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 просить змінити рішення Чернівецького районного суду м.Чернівців від 19 червня 2025 року в частині залишення проживати неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком - ОСОБА_1 та встановлення факту, що батько ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без участі матері, відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині створює штучні підстави для звільнення позивача з військової служби, яке з врахуванням того, що він є чинним військовослужбовцем, що є неприпустимим в умовах воєнного стану та необхідності оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Позивач на даний момент проходить дійсну військову службу, його конституційні права та свободи певним чином обмежені та фактичне місце перебування закріплене за військовою частиною, тому при встановленні факту спільного проживання сина разом з батьком суд не мав належних підстав для вирішення цього питання, оскільки позивач, в свою чергу, не має фізичної можливості проживати разом з неповнолітнім сином за його зареєстрованим місцем проживання.

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом
Встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 27.07.2018 року Виконавчим комітетом Мамаївської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області, актовий запис №16, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_2 .
У шлюбі у сторін народилося двоє дітей : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до копій свідоцтв про народження дітей. 
Відповідно нотаріально посвідченого договору між батьками від 12.03.2025 року батьки дійшли згоди, що ОСОБА_3 перебуватиме на самостійному вихованні та утриманні матері та проживатиме з нею, натомість ОСОБА_4 проживатиме з батьком та перебуватиме на його самостійному вихованні та утриманні.
З витягу із наказу начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 16.08.2022 року №14-ОС вбачається, що ОСОБА_1 прибув до подальшого проходження служби з НОМЕР_4 прикордонного загону Державної служби України з 16.08.2022 року зараховано у списки особового складу та на всі види забезпечення НОМЕР_3 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_1 ). Рапорт №28/77290/25-Внвід 29 вересня 2025 року.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
ОСОБА_1 подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Чернівецького районного суду м.Чернівців від 19 червня 2025 року, залишити без змін.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи приходить до наступного висновку.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
Предметом позову ОСОБА_1 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є розірвання шлюбу, залишення дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживати з матір`ю та встановити факт, що вона самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину. Сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 після розірвання шлюбу залишити проживати разом із ним та встановити факт, що він самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину.
Апеляційна скарга подана в частині вимог встановлення факту, що батько ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без участі матері.
Рішення суду першої інстанції в частині розірвання шлюбу та проживання дітей в апеляційному порядку не оскаржується та апеляційним судом не переглядається.
Межі розгляду справи апеляційним судом окреслені в частині першій статті 367 ЦПК України, згідно з якою суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини четвертої вказаної статті суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційний суд в силу статті 375 ЦПК України зобов`язаний перевірити додержання норм матеріального права.
Суд апеляційної інстанції не може вийти за межі доводів апеляційної скарги, погіршивши при цьому становище заявника. 
За вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону, оскільки ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, отже апеляційний суд відповідно до ч.4 ст. 367 ЦПК України, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги.
В апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржила особа, яка не брала участі у розгляді справи, однак таке рішення прямо вливає на права та обов`язки військової частини НОМЕР_1 щодо звільнення позивача з військової служби.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
В Конституції України закріплено основні засади судочинства (частина друга статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема на забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду та перегляд оскаржуваного рішення в апеляційному порядку.
Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує, у тому числі відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина, держави.
Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з частиною третьою статті 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, апелянтом зазначалося, що 29 вересня 2025 року до військової частини НОМЕР_1 звернувся з рапортом ОСОБА_1 з проханням звільнити його з лав Державної прикордонної служби України, який самостійно виховує та утримує дитину віком до 18років за рішенням суду, відповідно до підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).
Порядок звільнення з військової служби визначений статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України, військову службу в НОМЕР_4 прикордонного загону Державної служби України з 16.08.2022 року зараховано у списки особового складу та на всі види забезпечення НОМЕР_3 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_1 ).
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв судове рішення, яке стосується порядку звільнення військовослужбовця з військової служби, отже, це стосується прав та обов`язків Військової частини НОМЕР_1 , у складі якої ОСОБА_1 проходить військову службу.
Подібний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 495/432/23 (провадження № 61-17548св23).
З огляду на викладене, Військова частина НОМЕР_1 є особою, права якої порушені оскаржуваним судовим рішенням.
У справі, яка є предметом перегляду, заявник просить встановити факт самостійного виховання дитини. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").
Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність
своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати,
а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання),
яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Така позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року  у праві N 201/5972/22, провадження N 14-132цс23.
У цій справі батьки, уклавши 12 березня 2025 року нотаріально посвідчений договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, узгодили порядок участі кожного із них у вихованні дітей. У пунктах 2.1.1, 2.1.2 зокрема, обумовили, що батько зобов`язується повністю матеріально забезпечувати, самостійно виховувати та утримувати ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Мати зобов`язується повністю матеріально забезпечувати, самостійно виховувати та утримувати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
У справі, яка переглядається, заявник просить установити факт самостійного виховання ним сина, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини. А встановлення факту самостійного виховання та утримання дочки відповідно може мати негативні наслідки для батька дитини.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати ( батько ) не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд першої інстанції, встановлюючи факт самостійного виховання та утримання дітей, безпідставно не взяв до уваги, що заявник не довів, що мати дитини не здійснює прав та не виконує обов`язків щодо свого неповнолітнього сина, як і не було встановлено, що батько не здійснює прав та не виконує обов`язків щодо своєї неповнолітньої доньки. 
Судом першої інстанції не було враховано, що під час розгляду справи суд зобов`язаний залучити до участі в справі всіх зацікавлених осіб, якими є орган опіки та піклування, та встановити, чи здійснює один з батьків самостійне виховання та утримання дитини.
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України" заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. 
У рішення Європейського суду з прав людини "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Ухвалюючи рішення у справі в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, суд першої інстанції, не встановив обставин справи, які підлягають урахуванню при вирішенні спору зазначеної категорії, не надав оцінку інтересам дітей, залишив поза увагою мету поданого позову.
З огляду на викладене, рішення суду в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 матір`ю без участі батька, та неповнолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 на самостійному вихованні та утриманні батька без участі матері, слід скасувати. В задоволенні цих вимог - відмовити. 

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд першої інстанції ухвалив рішення в оскаржуваній частині з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для його часткового скасування. 
Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подання апеляційної скарги Військова частина НОМЕР_1 сплатила судовий збір в розмірі 1 454 грн. 
Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 слід стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 454 грн. 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Рішення Чернівецького районного суду м.Чернівців від 19 червня 2025 року в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 матір`ю - ОСОБА_2 без участі батька, та неповнолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 на самостійному вихованні та утриманні батька - ОСОБА_1 без участі матері - скасувати.
В задоволенні цих вимог - відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 судові витрати в сумі 1 453 грн. 44 коп. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 12 січня 2026 року.

Судді:       І.Б. Перепелюк
І.М. Литвинюк 
І.Н. Лисак