ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року 
м. Київ

справа № 640/21005/19
адміністративне провадження № К/990/51130/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Олендера І.Я.,
суддів: Ханової Р.Ф.,  Гончарової І.А., 

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2025 року (судді: Сорочко Є.О. (головуючий), Коротких А.Ю., Чаку Є.В.) у справі № 640/21005/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, 
У С Т А Н О В И В:
І. Суть спору
Короткий зміст позовних вимог
1. ОСОБА_1 (далі - позивач, платник податків, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (далі - відповідач, контролюючий орган, ГУ ДПС у м. Києві) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень: від 28.04.2017 № 2048671-1305 про визначення суми податкового зобов`язання по земельному податку з фізичних осіб за 2017 рік у розмірі 239 809,08 грн; від 10.04.2018 № 52460-1305-2657 про визначення суми податкового зобов`язання по земельному податку з фізичних осіб за 2018 рік у розмірі 239 809,08 грн; від 24.04.2019 № 2726427-1305-2615 про визначення суми податкового зобов`язання по земельному податку з фізичних осіб за 2019 рік у розмірі 199 042,13 грн.
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що контролюючим органом оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями визначено позивачу суми податкових зобов`язань по земельному податку з фізичних осіб за 2017-2019 роки на підставі пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54, п. 286.5 ст. 286 ПК України. Проте, відповідачем не було враховано, що основним видом господарської діяльноті позивача є здавання в оренду належного йому на праві приватної власності майнового комплексу. Позивач вважає, що відсутність оформлення платником податків права власності або користування на земельну ділянку, на якій знаходиться нерухоме майно, належне платнику податків на праві власності, а також наявність у позивача статусу платника єдиного податку третьої групи обумовлює звільнення його від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку) відповідно до підпункту 297.1.4 пункту 297.1 статті 297 ПК України.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року позов задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 28.04.2017 № 2048671-1305, від 10.04.2018 № 52460-1305-2657, від 24.04.2019 № 2726427-1305-2615.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 статті 297 ПК України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою. Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності, тоді як можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена (що відповідає послідовній практиці Верховного Суду висвітленій у численних постановах). У зв`язку з зазначеним, суд першої інстанції дійшов висновку, що надання позивачем нежилих приміщень в найм не вважається використанням земельної ділянки у господарській діяльності, а тому і не є підставою для звільнення від сплати земельного податку. Водночас, суд першої інстанції зазначив, що інформацію, яку було використано відповідачем при розрахунку позивачу сум земельного податку за 2017-2020 роки не можна було використовувати для такого обрахунку, зокрема, через відсутність у контролюючого органу даних державного земельного кадастру щодо спірної земельної ділянки, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
4. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС у м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просила скасувати рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
5. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2025 року апеляційну скаргу ГУ ДПС у м. Києві задоволено повністю. Скасовано рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ГУ ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень залишено без задоволення. Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, зазначив, зокрема, що обов`язок із сплати земельного податку виникає у особи в силу фактичного використання земельної ділянки (в тому числі, з огляду на користування нею внаслідок набуття права власності на нерухоме майно, на ній розташоване) незалежно від дотримання такою особою вимог земельного чи цивільного законодавства щодо порядку оформлення права землекористування та підстав набуття прав користування, оскільки ПК України як спеціальний акт, що регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, визначає об`єктом оподаткування саме земельну ділянку, яка перебуває у власності та / або користуванні, не встановлюючи імперативних умов щодо відповідного оформлення відповідного права щодо неї для виникнення обов`язку з плати за землю (що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду). Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що не внесення відповідних даних на спірну земельну ділянку (зокрема, у зв`язку з відсутністю оформлення позивачем права власності на неї) до державного земельного кадастру не є тими обставинами, які звільняють позивача від обов`язку сплачувати земельний податок, який виник у силу фактичного використання земельної ділянки (з огляду на користування нею внаслідок набуття права власності на нерухоме майно, що на ній розташоване). Суд апеляційної інстанції зазначив про обґрунтованість застосування відповідачем у спірних правовідносинах нормативну грошову оцінку земель м. Києва, затвердженої рішенням Київської міської ради «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва» від 03.07.2014 № 23/23. Тоді як, правильності арифметичного розрахунку земельного податку позивач не заперечив та не вказував підставою позову у справі, що розглядається.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
6. Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції позивач подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2025 року у справі № 640/21005/19, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року у цій справі залишити в силі.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
7. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до записів Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи підприємця серії В02 № 353760 з 29.01.2002 зареєстрований як фізична особа-підприємець (номер запису 2 072 017 0000 009344). Одним з видів діяльності за КВЕД є 68.20 Здавання в оренду власного чи орендованого нерухомого майна.
Відповідно до свідоцтва платника єдиного податку серії А № 432644, виданого 15.05.2012 ДПІ у Святошинському районі м. Києва ДПС, позивач з 01.01.2012 перебуває на спрощеній системі оподаткування, ставка єдиного податку 5%.
На підставі договору купівлі-продажу майнового комплексу від 28.05.2002 (зареєстрованого в реєстрі за № 4964), укладеному між генеральним директором ВАТ «Електротехнічний завод» (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), позивачу на праві власності належить майновий комплекс, що знаходиться по АДРЕСА_1 , до складу якого входять битовка складу (побутове приміщення) ПММ ВМТП та корпус 46 (прохідна).
За змістом листа Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.07.2009 № 07-387/19108 земельна ділянка номер 75:313:029 на АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування з 25.06.2002.
Згідно з даними Реєстру платників єдиного податку ОСОБА_1 з 01.01.2016 є платником єдиного податку, ставка 5% група - 3.
Відповідно до даних Міського земельного кадастру (МЗК) (витяг від 28.04.2017) земельна ділянка з кадастровим номером 75:313:0029, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (майновий комплекс), площею 2153,62 кв.м, обліковується за ОСОБА_1 .
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта щодо ОСОБА_1 відомості відсутні.
Листом ГУ ДФС у м. Києві від 21.11.2019 № 25246/9/26-15-09-19 у Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру запитано інформацію про розміри та нормативно-грошову оцінку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , відносно землекористувача ОСОБА_1 , а також про внесення земельної ділянки, яка знаходиться під приміщенням майнового комплексу, до Державного земельного кадастру.
Листом ГУ Держгеокадастру у м. Києві від 06.12.2019 № 8-26-0.22-5853/2-19 відповідача повідомлено, що номер земельної ділянки 75:313:029 не містить усіх структурних елементів кадастрового номеру земельної ділянки, у зв`язку з чим інформація про земельну ділянку з номером 75:313:029 в Головному управління Держегеокадастру у м. Києві відсутня. Разом з тим, дані за результатами проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки оформлюються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель, що видається територіальним органом Держгеокадастру за місце знаходженням земельної ділянки. Враховуючи те, що інформація про земельну ділянку з номером 75:313:029 в Головному управління Держегеокадастру у м. Києві відсутня, надати запитувану інформацію не має можливості. Пошук відомостей ва Державному земельному кадастрі за іншими критеріями, у тому числі за критерієм «адреса земельної ділянки» законодавством не встановлені, а отже і програмним забезпеченням Державного земельного кадастру не передбачено. Водночас станом на теперішній час відомості щодо державної реєстрації земельних ділянок в Державному земельному кадастрі на території в м. Києва та рішення про передачу їх у власність / користування ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), в Головному управлінні Держегеокадастру у м. Києві відсутні.
Листом Державної фіскальної служби України від 14.02.2017 № 2223/Б/99-99-13-03-01-14 позивачу роз`яснено, що фізична особа, яка здійснює господарську діяльність на спрощеній системі оподаткування як фізична особа - підприємець, звільняється від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із земельного податку за наявності правовстановлюючих документів на земельну ділянку. У разі необхідності платник податку може звернутися до контролюючого органу за місцем знаходження земельної ділянки для отримання розрахунку річної суми земельного податку.
ГУ ДПС у місті Києві сформовано та направлено на адресу позивача податкові повідомлення-рішення, якими ОСОБА_1 згідно з пп. 54.3.3 п. 54.3 ст.54 ПК України та відповідно до п. 286.5 ст. 286 розділу ХІІІ ПК України визначено належні до сплати суми податкових зобов`язань: податкове повідомлення-рішення відповідача від 28.04.2017 № 2048671-1305 про визначення суми податкового зобов`язання по земельному податку з фізичних осіб за 2017 рік у розмірі 239 809,08 грн; податкове повідомлення-рішення відповідача від 10.04.2018 № 52460-1305-2657 про визначення суми податкового зобов`язання по земельному податку з фізичних осіб за 2018 рік у розмірі 239 809,08 грн; податкове повідомлення-рішення відповідача від 24.04.2019 № 2726427-1305-2615 про визначення суми податкового зобов`язання по земельному податку з фізичних осіб за 2019 рік у розмірі 199 042,13 грн.
ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
8. Підставою касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій позивач, зазначив неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема, пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
У доводах касаційної скарги, позивач цитує норми матеріального та процесуального права, вказує на неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків викладених, зокрема, у постановах Верховного Суду: від 22.05.2018 у справі № 826/14642/16, від 13.02.2018 у справі № 805/1221/17-а, від 27.02.2018 у справі № 826/14191/16, від 12.08.2025 у справі № 600/1109/20-а, від 10.05.2024 у справі № 826/3430/14, від 19.05.2020 у справі № 127/10011/18, від 26.06.2018 у справі № 826/18899/16, від 07.12.2023 у справі № 160/16601/20, постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 № 910/18560/16 (№ 12-143гс18).
Так, позивач зазначає, що судом апеляційної інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не було враховано вимог пп. 269.1.1. ст. 269, пп. 271.1.1., пп. 271.1.2., п. 271.1, ст. 271, п. 286.1 ст. 286 ПК України, що на думку позивача, виразилось у неврахуванні наступних обставин: відсутності у позивача оформленого права власності на спірну земельну ділянку , відсутності у контролюючого органу будь-якої інформації, яка визначена п. 286.1 ст. 286 ПК України; земельна ділянка не сформована у Державному земельному кадастрі; нарахування контролюючим органом земельного податку па підставі відомостей отриманих від управління земельних ресурсів Київради, яке не є органом Держгеокадастру.
Позивач звертає увагу, що вказані аргументи, доводи та обставини, які були детально досліджені судом першої інстанції та на переконання позивача, є визначальними для даних обставин спірних правовідносин, залишились без належної оцінки суду апеляційної інстанції, що у своїй сукупності призвело до неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушень норм процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення.
9. Відповідач надіслав відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права та просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.
10. Касаційний розгляд справи проведено у попередньому судовому засіданні, відповідно до статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанції
11. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).
12. Перевіривши доводи касаційної скарги, в межах касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норм матеріального права та дотримання норм процесуального права у спірних правовідносинах, Верховний Суд виходить з наступного.
13. Так, відповідно до підпунктів 14.1.72, 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу); плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Згідно з положеннями пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), землекористувачі.
У відповідності до положень пункту 270.1 статті 270 ПК України об`єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.
Відповідно до пункту 287.1 статті 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.
За змістом положень частин першої та другої статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Суд зазначає, що Верховний Суд розглядав питання обов`язку сплати фізичними та юридичними особами податку на земельну ділянку та підстав і моменту виникнення такого обов`язку. Суд звертає увагу, що у розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 287.6 статті 287 ПК України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.
Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Відповідно з моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду.
Незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Аналогічна правова позиція вже була висловлена Верховним Судом України у постановах від 07.07.2015 у справі № 826/12388/13-а, від 08.06.2016 у справі № 21-804а16, від 12.09.2017 у справі № 21-3078а16, а також Верховним Судом у постановах від 31.01.2018 у справі № 825/308/17, від 19.06.2018 у справі № 822/2696/17, від 17.12.2019 у справі № 804/4739/16.
Таким чином, на усіх власників чи користувачів земельними ділянками покладається обов`язок із плати за землю, зокрема, у вигляді земельного податку. При цьому, у разі набуття права власності чи оренди на нерухоме майно обов`язок із сплати земельного податку або орендної плати покладається на власника/орендаря нерухомого майна, незалежно від факту оформлення права власності чи користування відповідною земельною ділянкою.
З урахуванням вказаних положень чинного законодавства, принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель і споруд, Суд зазначає, що обов`язок із сплати земельного податку виникає у особи в силу фактичного використання земельної ділянки (в тому числі, з огляду на користування нею внаслідок набуття права власності на нерухоме майно, на ній розташоване) незалежно від дотримання такою особою вимог земельного чи цивільного законодавства щодо порядку оформлення права землекористування та підстав набуття прав користування, оскільки ПК України як спеціальний акт, що регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, визначає об`єктом оподаткування саме земельну ділянку, яка перебуває у власності та/або користуванні, не встановлюючи імперативних умов щодо відповідного оформлення відповідного права щодо неї для виникнення обов`язку з плати за землю.
Верховний Суд вказує, що обов`язок із сплати земельного податку пов`язується для особи саме із виникненням права власності або користування земельною ділянкою, а не із обставинами присвоєння такій земельній ділянці кадастрового номеру. При цьому, згідно з пунктом 271.1 статті 271 ПК України базою нарахування земельного податку є нормативна грошова оцінка земельної ділянки або її площа, у разі якщо нормативна грошова оцінка не проведена.
Зазначене відповідає правовим висновкам викладеним у постановах Верховного Суду від 28.05.2019 у справі № 816/352/17, від 03.08.2020 у справі № 826/13307/18, від 22.10.2025 у справі № 640/21409/21.
Згідно з положеннями підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Відповідно до пунктів 286.1, 286.5 статті 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.
Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.
У справі, що розглядається, судом апеляційної інстанції встановлено, що змістом листа Головного управління Держгеокадастру у м. Києві від 06.12.2019 № 8-26-0.22-5853/2-19: інформація про земельну ділянку з номером 75:313:029 в Головному управління Держгеокадастру у м. Києві відсутня; відомості щодо державної реєстрації земельних ділянок в Державному земельному кадастрі на території в м. Києва та рішення про передачу їх у власність / користування ОСОБА_1 , в Головному управлінні Держгеокадастру у м. Києві відсутні.
Водночас, як уже зазначалось, наведене не звільняє позивача від обов`язку сплачувати земельний податок, який виник у нього у зв`язку з фактичним використання спірної земельної ділянки (з огляду на користування нею внаслідок набуття права власності на нерухоме майно, що на ній розташоване). Про що також обґрунтовано зазначив суд апеляційної інстанції.
Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем під час розрахунку податку використовувались: лист Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.07.2009 № 07-387/19108; технічний звіт по встановленню зовнішніх меж землекористування (кадастровий номер земельної ділянки: 75:313:029); черговий кадастровий план, витяг з бази даних міського земельного кадастру від 28.04.2017 (реєстр земельних ділянок), а також витяг з технічної документації № Н-00767/2009 від 21.07.2009 про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (кадастровий номер: 75:313:029).
Суд звертає увагу, що згідно з наявної в матеріалах справи копії витягу з технічної документації № Н-00767/2009 від 21.07.2009 про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (кадастровий номер: 75:313:029; що знаходиться за адресою: вул. Сім`ї Сосніних, 9 у Святошинському районі в м. Києві), який виданий ОСОБА_1 . Виконавчим органом Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) Головним управлінням земельних ресурсів та містить відповідну інформацію щодо: площі земельної ділянки, яка припадає на викуплені нежитлові приміщення і становить 2153,62 кв.м.; вартості одного квадратного метра землі в гривнях в межах конкретної економіко-планувальної зони; відповідного номеру економіко-планувальної зони до якої належить спірна земельна ділянка; відповідних коефіцієнтів на підставі яких була розрахована нормативна грошова оцінка земельної ділянки; значення нормативної грошової оцінки земельної ділянки в гривнях.
Суд зазначає, що такий витяг з технічної документації виданий позивачу з урахуванням та на підставі рішення Київської міської ради від 26.07.2007 № 43/1877 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва та Порядку її визначення».
Згідно з положеннями підпункту 12.3.3 пункту 12.3 статті 12 ПК України орган місцевого самоврядування у десятиденний строк з дня затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель направляє в електронній формі до контролюючого органу інформацію про нормативну грошову оцінку земель. Контролюючі органи не пізніше 10 липня поточного року складають зведену інформацію про нормативну грошову оцінку земель. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, не пізніше 15 липня поточного року оприлюднює на своєму офіційному веб-сайті зведену інформацію про проведену нормативну грошову оцінку земель.
У справі, що розглядається судом апеляційної інстанції встановлено, що не спростовується та не заперечується позивачем жодними належними, достатніми та допустимими доказами та доводами, що розрахунок земельного податку відповідачем проведено на підставі пункту 2 вказаного рішення Київської міської ради від 26.07.2007 № 43/1877, виходячи з наступних показників: Цн = Цнм х Пз х Кф х Кл х Кі, де: Цн - нормативна грошова оцінка земельної ділянки в гривнях; Цнм - середня вартість одного квадратного метра землі в гривнях в межах конкретної економіко-планувальної зони; Пз - площа земельної ділянки в квадратних метрах; Кф - коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки; Кл - узагальнюючий локальний коефіцієнт, який характеризує місце розташування земельної ділянки і визначається як добуток значень окремих локальних коефіцієнтів, що впливають на місце розташування цієї земельної ділянки; Кі - коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки.
При цьому, у спірних правовідносинах контролюючим органом застосовано нормативну грошову оцінку земель м. Києва, затверджену рішенням Київської міської ради «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва» від 03.07.2014 № 23/23.
Так, судом апеляційної інстанції встановлено (правильність арифметичного розрахунку земельного податку позивач не заперечував та не вказував це підставою позову), що відповідачем був здійснений розрахунок земельного податку:
- за 2017 рік: 2153,62*652,14*2,5*1,2*1,249*1,433*1,06*3% - 239 809,80 грн, де, 2153,62 кв.м. площа земельної ділянки (довідка про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки від 21.07.2009 № 200); 652,14 - базова вартість 1 кв. м. землі (Рішення Київської міської Ради від 03.07.2014; № 23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Києва»); 2,5 - коефіцієнт на функціональне використання землі згідно Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19.12.2016 № 1647/29777); 1,2 - локальний коефіцієнт на місцезнаходження земельної ділянки (Рішення Київської міської Ради від 03.07.2014 №23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва»); 1,249 - коефіцієнт індексації грошової оцінки на 2015 рік (лист Держземагентства від 14.01.2015 № 6-28-0.22-215/2-15); 1,433 - коефіцієнт індексації грошової оцінки на 2016 рік (лист Держгеокадастру від 11.01.2016 № 6-28-0.22-201/2-16); 1,06 - коефіцієнт індексації грошової оцінки на 2017 рік (лист Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 12.01.2017 № 22-28-0.22-443/2-16); 3% ставка земельного податку (Рішення Київської міської Ради від 23.06.2011 № 242/5629 зі змінами та доповненнями);
- за 2018 рік: 2153,62*652,14*2,5*1,2*1,249*1,433*1,06*3% - 239 809,80 грн, де, 2153,62 кв. м. площа земельної ділянки (довідка про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки від 21.07.2009 року № 200); 652,14 - базова вартість 1 кв. м. землі (Рішення Київської міської Ради від 03.07.2014 № 23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Кисва»); 2,5 - коефіцієнт на функціональне використання землі згідно Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19.12.2016 року № 1647/29777); 1,2 - локальний коефіцієнт на місцезнаходження земельної ділянки (Рішення Київської міської Ради від 03.07.2014 року № 23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва»); 1,249 - коефіцієнт індексації грошової оцінки на 2015 рік (лист Держземагентства від 14.01.2015 № 6-28-0.22-215/2-15); 1,433 - коефіцієнт індексації грошової оцінки на 2016 рік (лист Держгеокадастру від 11.01.2016 № 6-28-0.22-201/2-16); 1,06 - коефіцієнт індексації грошової оцінки на 2017 рік (лист Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 12.01.2017 року № 22-28-0.22-443/2-16); 3% ставка земельного податку (Рішення Київської міської Ради від 23.06.2011 № 242/5629 зі змінами та доповненнями).
- за 2019 рік: 2153,62*652,14*3*0,83*1,249*1,433*1,06*3% - 199 042,13 грн, де, 2153,62 кв.м. площа земельної ділянки (довідка про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки від 21.07.2009 № 200); 652,14 - базова вартість 1 кв. м. землі (Рішення Київської міської Ради від 03.07.2014 № 23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Кисва»); 3 - коефіцієнт на функціональне використання землі згідно Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19.12.2016 року № 1647/29777); 0,83 локальний коефіцієнт на місцезнаходження земельної ділянки (Рішення Київської міської Ради від 03.07.2014 року № 23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва»); 1,249 коефіцієнт індексації грошової оцінки на 2015 рік (лист Держземагентства від 14.01.2015 № 6-28-0.22-215/2-15); 1,433 - коефіцієнт індексації грошової оцінки на 2016 рік (лист Держгеокадастру від 11.01.2016 № 6-28-0.22-201/2-16); 1,06 коефіцієнт індексації грошової оцінки на 2017 рік (лист Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 12.01.2017 року № 22-28-0.22-443/2- 16); 3% - ставка земельного податку (Рішення Київської міської Ради від 23.06.2011 № 242/5629 зі змінами та доповненнями).
З урахуванням вказаних положень чинного законодавства, встановлених судами попередніх інстанцій у цій справі обставин, Суд зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов правильних висновків про правомірність визначення позивачу грошових (податкових) зобов`язань зі сплати земельного податку за вказані періоди визначені оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями.
14. Надаючи оцінку доводам позивача, наведеним у касаційній скарзі, щодо неврахування судами висновків Верховного Суду сформованих у окремих постановах Верховного, Суд звертає увагу на наступне.
Так, аналіз висновків суду апеляційної інстанції у цій справі та в наведених позивачем рішеннях суду касаційної інстанції свідчить про те, що вони ґрунтуються здебільшого на конкретних фактичних обставинах справи, результати розгляду яких залежать від їх (обставин) повноти, характеру, об`єктивності, юридичного значення. При цьому у наведених контролюючим органом постановах Верховного Суду, зокрема наголошувалось про необхідність дослідження сукупності обставин справи, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати обґрунтованість відповідного рішення контролюючого органу в конкретному спірному випадку.
Таким чином, наведені скаржником судові рішення ухвалені за інших фактичних обставин справи, встановлених судами, тому посилання на те, що рішення у цій справі ухвалено без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених постановах Верховного Суду, є безпідставними.
Суд наголошує, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги.
Наведене вище у сукупності дає підстави вважати, що суд апеляційної інстанції повно та всебічно встановив фактичні обставини справи та надав об`єктивний та обґрунтований їх аналіз з урахуванням доводів сторін, а доводи касаційної скарги не спростовують правильних по суті висновків суду апеляційної інстанції.
15. Крім того, колегія судів зазначає, що Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) щодо якості судових рішень на рівні рекомендацій, що мають характер норм «м`якого права», наголосила, що якість будь-якого судового рішення залежить головним чином від якості його обґрунтування. Воно не лише полегшує розуміння сторонами суті рішення, а насамперед слугує гарантією проти свавілля. Обґрунтування судового рішення загалом засвідчує дотримання національним суддею принципів, проголошених ЄСПЛ. При цьому навіть «проміжні» процесуальні рішення потребують належного викладу підстав їх прийняття, якщо вони стосуються індивідуальних свобод. Належне мотивування судового рішення - це стандарт ЄСПЛ, напрацьований за результатами розгляду заяв про порушення права на справедливий суд. Аналіз практики ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції свідчить, що право на мотивоване судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи.
По-перше, ціль мотивування судового рішення полягає в тому, щоб продемонструвати і довести, передусім сторонам, що суд справді почув, а не проігнорував їхні позиції. По-друге, мотивоване судове рішення надає сторонам змогу вирішити питання про доцільність його оскарження. По-третє, належне мотивування судового рішення забезпечує ефективний апеляційний перегляд справи. По-четверте, тільки мотивоване судове рішення забезпечує можливість здійснювати суспільний контроль за правосуддям.
16. Суд звертає увагу, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00, пункт 23). Тому за наведених вище підстав, якими Суд обґрунтував своє рішення, не вбачається необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
17. Переглянувши судове рішення в межах касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для скасування судового рішення, а тому касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2025 року у справі № 640/21005/19 слід залишити без задоволення.
18. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
19. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України).
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359, Кодексу адміністративного судочинства України, Суд,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2025 року у справі № 640/21005/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді	І.Я.Олендер Р.Ф. Ханова   І.А. Гончарова