Справа № 438/1871/24                                Головуючий у 1 інстанції: Ткачова С.М. 
Провадження № 22-ц/811/786/25                         Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

               14 жовтня 2025 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Хоцяновича О.В.,
з участю: представника позивача – ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 04 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:
У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням – квартирою АДРЕСА_1 .
Свої вимоги позивач обгрунтовувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Львівської області Василевич О.Р. 21.01.1999 року та зареєстрованого в реєстрі за №81.
27.05.2004 року між нею та відповідачем укладено шлюб і відповідач зареєструвався у вказаній квартирі як член її сім`ї, проте, з січня 2023 року в квартирі не проживає, речей його в квартирі немає і точне місце його перебування їй невідоме, що підтверджується актом про фактичне непроживання особи від 28.03.2024 року, який виданий ОСББ «Промінь-20», до того ж, вона подала до суду позов про розірвання шлюбу з відповідачем.
Зазначає, що факт реєстрації відповідача в квартирі створює їй перешкоди в реалізації права власника, зокрема, порушує її право користування та розпорядження квартирою, а також завдає їй матеріальні збитки, оскільки реєстрація відповідача в квартирі враховується при нарахуванні плати за житлово-комунальні послуги, притому, що він не приймає участі в їх оплаті.
Звертає увагу, що нормами чинного законодавства обмежено права власника щодо зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) військовозобов`язаної особи, через подання військово-облікового документа такої особи під час дії воєнного стану на території України. 
Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 04 лютого 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2 , просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 
Позивач не погоджується з висновками суду про недоведеність її позовних вимог, оскільки факт непроживання відповідача в квартирі з січня 2023 року підтверджено актом ОСББ «Промінь» від 28.03.2024 року, який було підписано мешканцями трьох сусідніх квартир, окрім того, відповідач жодного разу не з`явився в судове засідання і жодних заперечень на позов не подав.
Також позивач звертає увагу, що рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 05 лютого 2025 року шлюб між нею та відповідачем розірвано.
В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи, окрім представника позивача, повторно не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто у їхній відсутності.
Заслухавши пояснення представника позивача в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Згідно з частиною четвертою статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, зокрема, дружина, діти, батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. 
Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, в тому числі, шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням або її виселення, за наявності підстав, визначених законом.
Судом встановлено, що предметом спору є квартира АДРЕСА_1 , власником якої є позивачка ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище – ОСОБА_4 (а.с.6)) на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21.01.1999 року (а.с.4).
Відповідач ОСОБА_3 зареєстрований у спірній квартирі з 24.03.2005 року, як член сім`ї власника квартири, і вказана квартира є постійним місцем його проживання згідно реєстрації на даний час (а.с.13). 
З 27.05.2004 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.5), який станом на дату звернення до суду із вказаним позовом не було розірвано, тому колегія суддів відхиляє покликання позивача в апеляційній скарзі на ту обставину, що рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 05 лютого 2025 року шлюб між нею та відповідачем розірвано, оскільки цієї обставини на момент розгляду справи судом першої інстанції ще не існувало. 
Отже, підстав для висновку у суду першої інстанції про те, що відповідач перестав бути членом сім`ї позивачки, не було.
Звертаючись до суду з вимогою про визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням спірної квартири, позивачка покликалась на те, що відповідач понад один рік, а саме: з січня 2023 року, не проживає за місцем своєї реєстрації, на підтвердження чого суду надано акт від 28.03.2024 року, складений комісією у складі трьох мешканців сусідніх квартир (а.с.8).
Разом з тим, загальновідомим є факт оголошення 24.02.2022 року на всій території України воєнного стану у зв`язку із збройною агресією рф, який триває й на сьогоднішній день, через що багато українців виїхали закордон, залишивши свої домівки.
За наведених обставин, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції правильно не взяв до уваги вказаний вище акт фактичного непроживання відповідача у спірній квартирі.
Безпідставними є й покликання позивачки на те, що відповідач жодного разу не з`явився в судове засідання, оскільки позивач також особисто не була присутня під час розгляду справи у суді першої інстанції, а вся адресована їй поштова кореспонденція повертається до суду з відміткою: «адресат відсутній за вказаною адресою».
Враховуючи наведені вище норми матеріального права та встановлені обставини справи, а також те, що постійним місцем проживання відповідача є спірна квартира, в якій він зареєстрований, як член сім`ї власника квартири, а припинення сімейних відносин з позивачкою, як із власником квартири, в силу наведеної вище норми частини четвертої статті 156 ЖК України, не є підставою для позбавлення його права користування житлом, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі №569/5435/16-ц (провадження №61-13080св21) вказано, що: «правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності згідно з відповідними принципами статті 8 Конвенції. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. 
Колегія суддів відхиляє доводи позивачки про те, що відповідач не бере участі у витратах на утримання житла, оскільки згідно з частиною третьою статті 156 ЖК України, спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішується в судовому порядку.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку доказам, на які позивачка посилались в обґрунтування своїх вимог, не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які були б обов`язковою підставою для скасування рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:
апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 04 лютого 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 20 жовтня 2025 року.

Головуючий                                          С.М. Бойко

Судді:                                                  С.М. Копняк

                                А.В. Ніткевич