РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

02 лютого 2026 року	Справа №160/15787/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді 	Конєвої С.О.  	 	
розглянувши у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування наказу №63 від 03.03.2025р. в частині, зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
29.05.2025р. ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 та, з урахуванням уточненого адміністративного позову від 11.06.2025р., просить:
- визнати наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 03.03.2025р. №63 в частині: «Виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 5 (п`ять) повних календарних років служби згідно пунктів 1,7 розділу 32 наказу Міністерства оборони України №260 від 07 червня 2018 року», протиправним та скасувати його в цій частині;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) подати до ІНФОРМАЦІЯ_3 наказ від 05 вересня 2024 року №255, яким внесено зміни до пункту 4 наказу (по стройовій частині) наказу №245 від 26 серпня 2024 року та викладено його в іншій частині, в тому числі: «Виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 10 (десять) повних календарних років служби згідно пункту 1 розділу 32 наказу Міністерства оборони України №260 від 07 червня 2018 року для проведення ІНФОРМАЦІЯ_4 нарахування та виплатити ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення аз 10 (десять) повних календарних років служби згідно наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 05 вересня 2024 року за №255, з урахуванням раніше виплачених сум.
Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що він проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_5 , наказом від 19.08.2024р. №71-РС його було звільнено з військової служби за станом здоров`я, на день його звільнення його вислуга років в календарному обчислені складає 10 років 03 місяці 14 днів, а відповідно, позивач вважає, що він набув право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої п.2 ст.15 Закону №2011-ХІІ, саме у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, а саме: за 10 років такої служби. Однак, за наказом відповідача №63 від 03.03.2025р. у оспорюваній частині йому було нараховано та виплачено таку одноразову грошову допомогу у меншому розмірі, лише за 5 повних календарних років служби та вказав на те, що положення п.10 Порядку №393 не пов`язує таку виплату з набуттям особою права на пенсію, а ч.1 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлює таку підставу для виплати одноразової грошової допомоги зазначеній у ній особам, зокрема, і особам, які звільнені зі служби за станом здоров`я, про що свідчать і правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 17.03.2015р. у справі №21-80а15 та від 26.06.2019р. у справі №821/3762/15-а, тому, на переконання позивача, йому безпідставно було відмовлено відповідачем у виплаті такої одноразової грошової допомоги за 10 років служби.
Ухвалою суду від 07.07.2025р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, та запропоновано, зокрема, відповідачеві – протягом 15 днів з дня отримання цієї ухвали суду надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотримання вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України, надати докази правомірності прийняття наказу від 03.03.2025р. №63 в оспорюваній частині, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.
Зазначена ухвала суду разом з копіями позову та доданих до нього документів була отримана відповідачем у системі «Електронний суд» 08.07.2025р. (у робочий день), засобами поштового зв`язку 15.07.2025р., що підтверджується змістом довідок про доставку електронного листа до його електронного кабінету, а також поштовим повідомленням про вручення №06 102 669 953 29, наявних у справі.
На виконання вимог зазначеної ухвали суду, відповідачем у встановлений судом строк відзиву на позов суду не надано, про причини не подання відзиву на позов суд не повідомлено.
У відповідності до ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи наведене та те, що відповідачем відзиву на позов суду не надано без поважних причин, строки вирішення спору, встановлені ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути дану справи без відзиву на позов за наявними у справі матеріалами з урахуванням вимог ч.6 ст.162 згаданого вище Кодексу.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Ухвалою суду від 02.02.2026р. через велику завантаженість суду адміністративними справами, перебування судді Конєвої С.О. у щорічних чергових відпустках, що об`єктивно унеможливлювало здійснення адміністративного судочинства у даний період, розгляд даної справи було продовжено відповідно до ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України до 02.02.2026р.
Враховуючи викладене, дана справа вирішується 02.02.2026р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
У відповідності до приписів ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Із наявних в матеріалах справи копій документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.
Громадянин України ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 , проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_7 , є учасником бойових дій, особою, з інвалідністю ІІІ групи безстроково, про що свідчать копія паспорту позивача № НОМЕР_1 від 23.05.2023р., копія військового квитка серії НОМЕР_2 від 23.06.2024р., копія посвідчення серії НОМЕР_3 від 12.07.2024р. та копія посвідчення серії НОМЕР_4 від 26.08.2020р., наявних у справі.
Далі, молодшого сержанта ОСОБА_1 наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_8 від 19.08.2024р. №71-РС було звільнено з військової служби в запас за пунктом «б» пункту 2 частини 4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за станом здоров`я з 26.08.2024р., що підтверджується змістом копії Витягу із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_8 (по стройовій частині) від 26.08.2024р. № 245.
При цьому, згідно пункту 4 згаданого вище наказу №245 було наказано виплатити позивачеві одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 5 (п`ять) повних календарних років служби згідно пункту 1 розділу 32 наказу Міністерства оборони України №260 від 07 червня 2018 року.
05.09.2024р. начальником ІНФОРМАЦІЯ_8 (по стройовій частині) був прийнятий наказ за №255, за змістом якого видно, що до пункту 4 наказу №245 від 26.08.2024р. були внесені зміни, та його зміст викладено у наступній редакції: «ВИПЛАТИТИ одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 10 (десять) повних календарних років служби згідно пункту 1 розділу 32 наказу Міністерства оборони України №260 від 07 червня 2018 року, про що свідчить копія Витягу із наведеного наказу, наявна у справі.
03.03.2025р. начальником ІНФОРМАЦІЯ_8 (по стройовій частині) був прийнятий наказ за №63 за пунктом 3 якого встановлено, що відповідно до пункту 7 розділу 32 наказу Міністерства оборони України №260 від 07 червня 2018 року відмінені зміни, внесені пунктом 3 наказу (по стройовій частині) №255 від 05 вересня 2024 року до пункту 4 наказу (по стройовій частині) №245 від 26 серпня 2024 року та викласти у такій редакції, а саме: «ВИПЛАТИТИ одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 5 (п`ять) повних календарних років служби згідно пунктів 1,7 розділу 32 наказу Міністерства оборони України №260 від 07 червня 2018 року, що підтверджується копією Витягу із наказу №63.
Позивач, не погоджуючись з наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_8 від 03.03.2025р. №63 в частині відмови йому у виплаті одноразової допомоги при звільненні за станом здоров`я у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 10 (десять) повних календарних років служби, звернувся з даним позовом до суду за захистом свого права.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, виходячи з наступного.
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Частиною 5 статті 17 Конституції України визначено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до абз.1 п.2 ст.15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 р. №2011-ХІІ, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі – Закон №2011-ХІІ) встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби, зокрема, за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Водночас, абз.6 п.2 ст.15 Закону №2011-ХІІ визначено, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги. 
Також і аналогічні приписи містяться і у пункті 1 розділу ХХХІІ «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 р. №260 (далі - Порядок №260) за яким визначено, що військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Відповідно до п.7 розділу ХХХІІ Порядку №260 передбачено також, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання одноразової грошової допомоги, установленої Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Пунктом 8 розділу ХХХІІ Порядку №260 для визначення розміру одноразової грошової допомоги в разі звільнення з військової служби строк календарної служби осіб офіцерського складу, осіб рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, обчислюється згідно з пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей (зі змінами).
Відповідно до п.10 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їх сімей» від 17.07.1992р. №393, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Постанова №393) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які, а саме:
- звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;
- звільняються із служби повторно, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги.
Відтак, із аналізу вищенаведених приписів чинного законодавства слідує, що законодавець встановив підстави та умови за яких одноразова грошова допомога при звільнення з військової служби виплачується, а саме: 1) звільнення зі служби за станом здоровя в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; 2) у разі повторного звільнення з військової служби, за період календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби; 3) за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги.
Отже, для визначення періоду за який виплачується одноразова грошова допомога визначальною є обставина набуття чи не набуття особою (позивачем у цій справі) права на отримання відповідної допомоги під час проходження служби у попередніх періодах.
Так, як встановлено судом зі змісту копії листа ГУ МВС в Дніпропетровській області від 20.03.2025р. № 21/Р-36/Пк (інших доказів позивачем суду не надано) ОСОБА_1 (позивач у справі) проходив службу в ГУ МВС в Дніпропетровській області у період з 1993-1994 роки та був звільнений зі служби відповідним наказом за №10 о/с від 08.02.1994р.
На момент звільнення позивача з ГУ МВС в Дніпропетровській області – 08.02.1994р. Закон №2011-ХІІ, діяв у редакції чинній з 21.05.1993р.
Так, ч.2 ст.15 Закону №2011-ХІІ у редакції, чинній на момент звільнення позивача, було передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової служби, при звільненні з військової служби виплачується грошова допомога у розмірі 5-місячного грошового забезпечення.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивач при звільненні з військової служби в ГУ МВС в Дніпропетровській області 08.02.1994р. набув право на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 5-місячного грошового забезпечення, передбаченої ч.2 ст.15 Закону №2011-ХІІ, у редакції, чинній з 21.05.1993р.
А відтак, позивач не може бути віднесений до осіб, які при попередньому звільненні з військової служби не набули права на отримання такої грошової допомоги.
За викладених обставин, слід дійти висновку, що період служби позивача в ГУ МВС в Дніпропетровській області не підлягає врахуванню при виплаті одноразової грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 ст.15 Закону №2011 та пунктом 10 Постанови №393.
Тому, суд приходить до висновку, що відповідач при визначенні до виплати позивачеві одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення слід за 5 (п`ять) повних календарних років служби за оспорюваним наказом від 03.03.2025р. №63 діяв у межах вищенаведеного чинного законодавства, а відтак, згаданий наказ у оспорюваній частині є правомірним.
За приписами ч.1 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи – ч.1 ст.75 наведеного Кодексу.
Згідно ч.1 ст.76 Кодексу, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
В той же час, і ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.
Разом з тим, у ході судового розгляду справи, із наявним в матеріалах справи копій документів протиправність наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_8 від 03.03.2025р. №63 в частині призначення позивачеві до виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення слід за 5 (п`ять) повних календарних років служби судом не встановлена, а позивачем жодними належними, достатніми та допустимими доказами не доведена.
Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом, аргументи позивача з приводу того, що при звільненні з ГУ МВС в Дніпропетровській області одноразова грошова допомога йому не виплачувалась, що підтверджено листом від 20.03.2025 за № 21/Р-36/Пк, з огляду на те, що сам факт не виплати такої грошової допомоги не свідчить про те, що він не набув право на таку грошову допомогу.
При цьому, суд звертає увагу позивача на те, що факт не виплати та не отримання ним грошової допомоги при попередньому звільненні з військової служби у 1994 році, на яку він набув право при звільненні (08.02.1994р.) не є підставами для виплати та нарахування її при повторному звільненні зі служби 26.08.2024р. з урахуванням вимог абз.6 п.2 ст.15 Закону №2011-ХІІ, п.1, п.7 розділу ХХХІІ Порядку №260 та абз.5-7 п.10 Порядку №393.
Наведені норми містять виключення тільки для тих осіб, які при попередньому звільненні з військової служби, права на отримання одноразової грошової допомоги не набули.
В той час, як позивач таке право на отримання грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 Закону №2011-ХІІ у редакції, чинній на 08.02.1994р. при попередньому звільненні зі служби - 08.02.1994р., набув.
Судом критично надається і оцінка твердженням позивача з приводу того, що положення п.10 Порядку №393 не пов`язують виплату одноразової грошової допомоги з набуттям права особи на пенсію, з огляду на те, що з наведених підстав у виплаті такої грошової допомоги відповідачем позивачеві не відмовлялось, жодних таких доказів позивачем до позову не додано, а відтак, ці обставини не заслуговують на увагу суду.
Так, зі змісту копії листа ІНФОРМАЦІЯ_9 від 22.04.2025р. №6/3/816 позивачу було повідомлено, що з урахуванням того, що він мав право на отримання грошової допомоги у розмірі 5-місячного грошового забезпечення при попередньому звільненні зі служби з ГУ МВС в Дніпропетровській області відповідно до ст.15 Закону №2011-ХІІ у редакції від 21.05.1993р., тому у ТЦК та СП законні підстави для нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за попередні 5 років служби в органах МВС України були відсутні.
Отже, зі змісту вказаного листа слідує, що позивачеві було відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 10 (десять) повних календарних років служби не з підстав не набуття ним права на пенсію, на що позивач посилається у позові, а з підстав того, що позивач набув право на отримання такої грошової допомоги при попередньому звільненні.
Таким чином, позивач у даному випадку не віднесений до осіб, які при попередньому звільненні зі служби не набули права на грошову допомогу при звільненні.
Тому визначення до виплати позивачеві одноразової грошової допомоги при звільненні за станом здоров`я за наказом від 03.03.2025р. №63 у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 5 (п`ять) повних календарних років служби, відповідає вимогам абз.6 п.2 ст.15 Закону №2011-ХІІ, п.1, п.7 розділу ХХХІІ Порядку №260 та абз.5-7 п.10 Порядку №393.
Є безпідставними та необгрунтованими і посилання позивача на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 17.03.2015р. у справі №21-80а15 та Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №821/3762/15-а, з огляду на те, що обставини, які були предметом та підставами у згаданих справах стосувалися бездіяльності відповідача щодо невиплати особі одноразової грошової допомоги взагалі через не набуття особою права на пенсію, що не є предметом і підставами цього позову, а отже, обставини та підстави, наведені у вказаних справах та обставини, які є предметом та підставами цього позову є різними, а відтак, не є релевантними до правовідносин у даній справі в силу ч.5 ст.242 КАС України.
Інші аргументи позивача, уважно вивчені судом, однак не заслуговують на увагу суду, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Перевіривши правомірність прийняття відповідачем наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_8 від 03.03.2025р. №63 в оспорюваній частині що стосується визначення позивачеві одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 5 (п`ять) повних календарних років служби, згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що при прийнятті вищевказаного наказу відповідач як суб`єкт владних повноважень діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Таким чином, судом не встановлено, а позивачем не підтверджено та не доведено жодними доказами, порушення відповідачем прав та інтересів позивача під час прийняття згаданого вище наказу в оспорюваній частині, а тому підстави для його визнання протиправним та скасування у оспорюваній частині у адміністративного суду відсутні.
За таких обставин, з урахуванням того, що суд не знайшов обгрунтованих правових підстав для задоволення основної позовної вимоги (визнання протиправним та скасування наказу), тому і у задоволенні позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, які носять похідний характер від основної вимоги, позивачеві також слід відмовити.
Окрім того, судом враховується і правова позиція ЄСПЛ, сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Приймаючи до уваги все вище викладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, тому у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору за подання даного позову до суду, суд не вбачає підстав і для їх розподілу у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки жодних доказів, які б підтверджували понесення саме судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору за подання цього позову до суду першої інстанції, позивачем не надано з урахуванням того, що він звільнений від сплати судового збору за подання позову, предметом якого є розмір одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби під час проходженні ним публічної (військової) служби за приписами п.1 ч.1 ст.5 Закону України “Про судовий збір”.
Керуючись ст.ст. 2-10, 11,12, 47, 72-77,78, 94,122,132,132,138,139,193,241-246,250,251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
УХВАЛИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування наказу №63 від 03.03.2025р. в частині, зобов`язання вчинити певні дії– відмовити повністю.
Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва