Справа № 755/19456/25 Головуючий в 1 інстанції - ОСОБА_1 
Провадження № 11-кп/824/3001/2026 Доповідач: ОСОБА_2 

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

В И Р О К
І м е н е м У к р а ї н и 

28 січня 2026 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі
суддів:  ОСОБА_2 (головуючої), ОСОБА_3 , ОСОБА_4  
секретар -  ОСОБА_5 
за участю: 
прокурора - ОСОБА_6 
обвинуваченого - ОСОБА_7 
захисника (в режимі ВКЗ) - ОСОБА_8 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 42024272300000077 від 22.04.2024 року за апеляційною скаргою прокурора Дарницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2025 року,
в с т а н о в и л а :
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2025 року
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, з вищою освітою, військовослужбовця, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 12.06.2025 року за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді пробаційного нагляду на строк 2 роки, засуджено:
- за ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у виді 6 років позбавлення волі без конфіскації майна;
- за ч. 5 ст. 407 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі;
на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням, призначено  ОСОБА_7  покарання у виді 6 років позбавлення волі без конфіскації майна;
на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, призначеного вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 12.06.2025 року, до покарання, призначеного за цим вироком, з урахуванням положень ст. 72 КК України, остаточно визначено  ОСОБА_7  покарання у виді 6 років 3 місяців позбавлення волі без конфіскації майна;
вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.
Відповідно до вироку, під час дії воєнного стану військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_7 , в порушення вимог законодавства, діючи умисно, з особистих мотивів, без дозволу командира (начальника), з метою тимчасово ухилитись від проходження військової служби, 28.02.2024 року прибув до НВМКЦ «ГВКГ» для проходження військово-лікарської комісії та 04.04.2024 року був виписаний через неявку на проходження військово-лікарської комісії.
У подальшому, ОСОБА_7 05.04.2024 року не повернувся до місця розташування військової частини НОМЕР_1 , що базувалася в населеному АДРЕСА_3 , тобто не з`явився вчасно на службу без поважних причини та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для повернення до місця служби, звернення до правоохоронних, або інших державних органів чи органів військового управління за наявної реальної можливості для цього до 27.08.2025 року, а саме до моменту його затримання за адресою: АДРЕСА_4 .
Крім цього, ОСОБА_7 , будучи засудженим вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 12.06.2025 року за ч. 1 ст. 309 КК України, на шлях виправлення не став, визначив незаконний збут наркотичного засобу як головне джерело для здобуття коштів і матеріальних благ для свого існування, та діючи умисно, з корисливих мотивів, у невстановлений досудовим розслідуванням день та час, але не пізніше 27.08.2025 року, за допомогою месенджера «Telegram», в ході спілкування із невстановленою досудовим розслідуванням особою у телеграм каналі «ІНФОРМАЦІЯ_2» (де здійснюється продаж оптових партій наркотичних засобів та психотропних речовин) домовився щодо придбання наркотичного засобу, обіг якого обмежено - канабіс, з метою його подальшого збуту на систематичній основі.
Надалі, у невстановлений досудовим розслідуванням день та час, у невстановленої досудовим розслідування особи, але не пізніше 27.08.2025 року, ОСОБА_7 придбав наркотичний засіб, обіг якого обмежено - канабіс загальною масою 8,52 г., який останній почав незаконно зберігати.
27.08.2025 року не пізніше 17:50, ОСОБА_7 , продовжуючи реалізацію свого протиправного умислу, з метою збуту наркотичного засобу, обіг якого обмежено - канабіс, який він продовжував зберігати та який розфасовано у п`ять згортків ізоленти чорного кольору, загальною масою 8,52 г., шляхом здійснення закладок, не встановленим досудовим розслідуванням способом прибув за адресою: м. Київ, вул. Братиславська, 13, однак був викритим працівниками поліції.
У подальшому, 27.08.2025 року близько 17:50, перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Братиславська, 13, ОСОБА_7 був затриманий та під час особистого обшуку останнього було виявлено п`ять згортків ізоленти чорного кольору з речовиною рослинного походження, загальною масою 8.52 г. - наркотичного засобу, обіг якого обмежено - канабісу, які ОСОБА_7 , діючи умисно, незаконно, з корисливих мотивів, всупереч вимогам закону придбав та зберігав з метою подальшого збуту.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого, вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор вказав на те, що суд першої інстанції помилково не застосував до обвинуваченого додаткове покарання у виді конфіскації майна, оскільки санкція ч. 2 ст. 307 КК України передбачає такий вид додаткового покарання, а посилання суду першої інстанції на правову позицію ВС у справі 686/11385/21 щодо відсутності корисливого мотиву у ОСОБА_7 в цьому кримінальному провадженні недоцільне у зв`язку з тим, що обвинувачений визнав всі обставини кримінального провадження, в тому числі корисливий мотив, який вказаний в обвинувальному акті. Крім того, звернув увагу на те, що наявність у обвинуваченого корисливого мотиву встановлена судом при дослідженні його показів в судовому засіданні, текст яких викладений у вироку, а тому вважає, що суд не застосував ст. 59 КК України, яка підлягала застосуванню. Також вважає, що призначене вироком суду покарання у виді 6 років 3 місяців позбавлення волі без конфіскації майна є явно несправедливим та м`яким покаранням з урахуванням того, що кримінальні правопорушення вчинені ОСОБА_7 під час дії воєнного стану, а також пов`язані з незаконним збутом наркотичних засобів, що вказує на їх підвищений суспільно-небезпечний характер, чого суд не врахував, а тому, на думку прокурора, враховуючи наявність корисливого мотиву, суд першої інстанції також мав би застосувати додаткове покарання у виді позбавлення військового звання відповідно до ст. 54 КК України. Вказав, що не призначення ОСОБА_7 таких покарань як конфіскація майна та позбавлення військового звання не сприяло досягненню мети покарання та завдань КК України. За таких обставин, просив оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна; зач. 5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням, призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна; на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, призначеного вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 12.06.2025 року, до покарання, призначеного за цим вироком, з урахуванням положень ст. 72 КК України, остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна. На підставі ст. 54 КК України позбавити військового звання «молодший сержант».
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; пояснення прокурора, який апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити; пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.
За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Судовий розгляд вказаного кримінального провадження проводився в суді першої інстанції в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а тому висновки суду щодо фактичних обставин справи, які не оспорювались і стосовно яких докази судом не досліджувались, апеляційним судом не перевіряються. Вирок в частині доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого  ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307, ч. 5 ст. 407 КК України, а також правильність призначеного судомосновного покарання за ч. 2 ст. 307 КК України та покарання, призначеного за ч. 5 ст. 407 КК України, учасниками судового провадження не оспорюється. Підстав для виходу за межі апеляційної скарги в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України колегія суддів не вбачає.
Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення  ОСОБА_7 додаткового покарання за ч. 2 ст. 307 КК України у виді конфіскації майна, то колегія суддів вважає їх обґрунтованими та слушними.
За змістом ч. 1 і ч. 2 ст. 65 КК України покарання призначається судом у межах, встановлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до ч. 1 ст. 59 КК України, покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються.
Відповідно до ч. 2 ст. 59 КК України та роз`яснень п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про застосування конфіскації майна, суди повинні враховувати, що такий вид додаткового покарання призначається лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК України за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості.
Корисливим тяжким або особливо тяжким злочином може бути визнаний будь-який із кримінальних правопорушень, визначених у частинах 4 чи 5 ст. 12 КК України, якщо його вчинено із корисливих спонукань. Під корисливими спонуканнями слід розуміти бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди.
Як вбачається з вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2025 року, визнаючи ОСОБА_7 винним за ч. 2 ст. 307 КК України, тобто за незаконне придбання та зберігання з метою збуту наркотичного засобу особою, яка раніше вчиняла кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 309 КК України, суд першої інстанції призначив обвинуваченому основне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, без визначення додаткового покарання у виді конфіскації майна, яке передбачене санкцією ч. 2 ст. 307 КК України, посилаючись на відсутність корисливого мотиву в діях обвинуваченого.
Разом з тим, визнаючи ОСОБА_7 винним за ч. 2 ст. 307 КК України, суд першої інстанції встановив, що обвинувачений, будучи раніше засудженим за ч. 1 ст. 309 КК України, на шлях виправлення не став, визначивши незаконний збут наркотичного засобу як головне джерело для здобуття коштів і матеріальних благ для свого існування, діючи умисно, з корисливих мотивів, у невстановлений день та час, але не пізніше 27.08.2025 року, за допомогою месенджера «Telegram», домовився щодо придбання наркотичного засобу, обіг якого обмежено - канабісу, з метою його подальшого збуту на систематичній основі, після чого його незаконно придбав та розпочав зберігати з метою його збуту. 
Крім того, з показів допитаного в суді першої інстанції обвинуваченого  ОСОБА_7 вбачається, що свою вину він визнав, погодився з встановленими фактичними обставинами справи, а також вказав, що у зв`язку з відсутністю грошових коштів та роботи, він мав намір швидко заробити гроші для чого і замовив та придбав наркотичний засіб з метою його збуту. Вказані обставини підтвердив обвинувачений ОСОБА_7 і в суді апеляційної інстанції, пояснивши, що придбання наркотичного засобу було зумовлене його скрутним матеріальним становищем.
Таким чином, колегія суддів вважає, що наявність у ОСОБА_7 корисливого мотиву при кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 307 КК України встановлено як органом досудового розслідування, що знайшло своє відображення у обвинувальному акті, так і судом, який з огляду на заперечення учасників судового розгляду визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювались, та при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, вказав про наявність такого мотиву, однак призначаючи покарання обвинуваченому дійшов до помилкового висновку про те, що в діях ОСОБА_7 відсутній корисливий мотив та не призначив йому додатковий вид покарання у виді конфіскації майна відповідно до вимог ст. 59 КК України, який підлягав призначенню.
Доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність застосування до ОСОБА_7 також додаткового покарання у виді позбавлення військового звання відповідно до ст. 54 КК України, колегія суддів також вважає такими, що підлягають до задоволення з огляду на наступне. 
Згідно з ст. 54 КК України засуджена за тяжкий чи особливо тяжкий злочин особа, яка має військове, спеціальне звання, ранг, чин або кваліфікаційний клас, може бути позбавлена за вироком суду цього звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.
Підставами для призначення покарання у виді позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу є 1) наявність у особи такого звання, рангу, чину чи кваліфікаційного класу; 2) вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.
Кримінальний закон не передбачає необхідності використання повноважень, які має (мала) особа через наявність у неї військового чи спеціального звання, рангу, чину чи кваліфікаційного класу у ході вчиненні злочину, за який вона притягується до кримінальної відповідальності. Можливість призначення вказаного покарання не залежить від того який саме тяжкий чи особливо тяжкий злочин було вчинено. Суд може призначити покарання у виді позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу у тих випадках, коли вважатиме неможливим його збереження із вчиненням тяжкого або особливо тяжкого злочину особою. Тобто це покарання може бути призначене судом як у випадках, коли вчинений злочин був пов`язаний із використанням повноважень, якими наділяється особа у зв`язку із наявністю у неї відповідного звання, рангу, чину чи кваліфікаційного класу, так і тоді, коли такий зв`язок відсутній (постанова ВС від 12 серпня 2025 року у справі № 991/1710/22).
Враховуючи ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, які є тяжкими злочинами у сфері обігу наркотичних засобів (ч. 2 ст. 307 КК України) та проти встановленого порядку несення військової служби (ч. 5 ст. 407 КК України), конкретні обставини їх вчинення, дані про особу обвинуваченого, колегія суддів вважає, що наявність у нього військового звання не сумісне з характером вчинених ним діянь, дискредитує військову службу в ЗСУ, а також не сумісне з тими завданнями та вимогами, які ставляться до військовослужбовців відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, в тому числі щодо виховання високих бойових і морально-психологічних якостей військовослужбовців на національно-історичних традиціях українського народу та традиціях Збройних Сил України, патріотизму, свідомого ставлення до виконання військового обов`язку, вірності Військовій присязі, а тому, на думку колегії суддів,  ОСОБА_7 слід позбавити військового звання «молодший сержант».
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 307 КК України в межах санкції вказаної частини статті, а саме у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, окрім житла; за ч. 5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, окрім житла. Відповідно до ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, призначеного вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 12 червня 2025 року, до покарання, призначеного за цим вироком, з урахуванням положень ст. 72 КК України, необхідно визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років 3 (три) місяці з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, окрім житла. Також на підставі ст. 54 КК України ОСОБА_7 слід позбавити військового звання «молодший сержант».
Саме таке покарання, на думку колегії суддів, буде відповідати вимогам закону та буде сприяти меті покарання, яка визначена ч. 2 ст. 65, ч. 2 ст. 50 КК України, тобто буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що в апеляційній скарзі прокурора ставиться питання про призначення обвинуваченому остаточного покарання на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, призначеного вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 12 червня 2025 року, до покарання, призначеного за цим вироком та з урахуванням положень ст. 72 КК України. Разом з тим, як вбачається з вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 12 червня 2025 року, ОСОБА_7 засуджено за ч.1 ст. 309 КК України до покарання у виді пробаційного нагляду на строк два роки.
Відповідно до положень п.п. а-1 п.1 ч.1 ст. 72 КК України при складанні покарань за сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий виходячи з такого їх співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідає два дні пробаційного нагляду.
Враховуючи те, що за оскаржуваним вироком ОСОБА_7 призначено покарання за ч.2 ст. 307, ч.5 ст. 407, ч.1 ст. 70 КК України у виді шести років позбавлення волі, із урахуванням положень п.п. а-1 п.1 ч.1 ст. 72 КК України призначення йому остаточного покарання на підставі ст. 71 КК України у виді семи років позбавлення волі саме шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 12 червня 2025 року не ґрунтується на вимогах закону, а тому вимоги апеляційної скарги прокурора в цій частині до задоволення не підлягають.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції є, у тому числі, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Також підставою для скасування вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
За змістом ч. 1 ст. 420 КПК України, підставою для ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції є, зокрема, необхідність застосування більш суворого покарання.
З урахуванням зазначеного, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок скасуванню в частині призначеного обвинуваченому покарання, з ухваленням нового вироку в цій частині відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів,
у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу прокурора Дарницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіонузадовольнити частково.
Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2025 року щодо  ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.
Ухвалити в цій частині новий вирок.
Призначити  ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, окрім житла; за ч. 5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років. 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, окрім житла.
Відповідно до ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, призначеного вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 12 червня 2025 року, до покарання, призначеного за цим вироком, з урахуванням положень ст. 72 КК України, остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років 3 (три) місяці з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, окрім житла.
На підставі ст. 54 КК України позбавити ОСОБА_7 військового звання «молодший сержант».
В решті вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2025 року залишити без змін.
Вирок може бути оскаржено у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той же строк з дня вручення йому копії судового рішення.
СУДДІ
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4