ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

10 лютого 2026 року  м. Чернівці Справа № 725/5194/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Лисака І.Н.,
суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,
за участю секретаря судового засідання: Сарган Ю.В.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідачі: Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , на рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 01 грудня 2025 року та додаткове рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 22 грудня 2025 року, постановлених під головуванням судді Стоцької Л.А., дата виготовлення повного тексту рішення суду не зазначена, 

ВСТАНОВИВ:
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, в якому просив: стягнути з ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на свою користь збитки у розмірі 4775,40 грн; стягнути з ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 32 069,10 грн, франшизу у розмірі 3200 грн, моральну шкоду у розмірі 10 000 грн та судові витрати, пов`язані із розглядом справи.
В обґрунтування позову посилався на те, що 25.12.2024 року відбулася ДТП за участю транспортних засобів «Mitsubishi Colt», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 , та «Mercedes-Benz GL500», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
На момент ДТП зазначені транспортні засоби були забезпечені згідно з договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Учасники ДТП на місці події дійшли згоди щодо оформлення страхової події повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду від 25.12.2024 року, тобто шляхом 

оформлення електронного «європротоколу», де, крім іншого, ОСОБА_2 визнав свою вину у вчиненні ДТП.
25.12.2024 року позивач звернувся до ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» із заявою про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП.
31.12.2024 року представником ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» складено акт огляду транспортного засобу із зазначенням пошкоджень, як наслідок, потерпілому було сплачене страхове відшкодування в розмірі 38 586,84 грн. 
В подальшому, з метою визначення вартості матеріального збитку у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу ОСОБА_1 звернувся до судового експерта Чернівецького НДЕКЦ, відповідно до висновку якого №СЕ-19/126-25/2156-АВ від 11.02.2025 року вартість відновлювального ремонту «Mitsubishi Colt», д.н.з. НОМЕР_1 , складає 70 655,94 грн, а з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу - складає 44913,76 грн.
Вказує, що різниця між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням становить 32 069,10 грн, яке підлягає стягненню з ОСОБА_2 .
Також вказує, що з ОСОБА_2 підлягає стягненню франшиза у розмірі 3200 грн, яка обумовлена в договорі страхування й моральна шкода в розмірі 10 000 грн.
Моральна шкода мотивована тим, що через ДТП відбулося порушення нормального способу життя всієї родини позивача, необхідно було змінити розпорядок дня, відкласти заплановані поїздки, крім того, зазначена подія сталася на передодні пологів у дружини позивача.
Звертає увагу й на те, що постійні розмови з відповідачем завершувалися безрезультатно, погрозами й натяками на фізичну розправу, а також наголошує, що вказана подія призвела до значних витрат часу на пошук запчастин, майстрів, тощо.
Крім наведеного, просив у рахунок відшкодування шкоди стягнути з ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» за проведення експертизи, оскільки зазначені дії були наслідком неправомірних рішень страховика. 
З урахуванням наведеного та з посиланням на норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, просив позов задовольнити. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу в розмірі 20991,30 грн.
Рішенням Чернівецького районного суду м. Чернівці від 01 грудня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 франшизу в розмірі 3200 грн. В іншій частині позову - відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Додатковим рішенням Чернівецького районного суду м. Чернівці від 22 грудня 2025 року заяву сторони позивача задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 1477,78 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду сторона позивача подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, судом не вірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення спору.
Наводить обставини, викладені в позовній заяві, та вказує, що з висновку експерта вбачається, що вартість відновлювального ремонту «Mitsubishi Colt», д.н.з. НОМЕР_1  становить 70 655,94 грн. Водночас, скаржником було отримано від страховика страхове відшкодування у сумі 38586,84 грн, а отже різниця у розмірі 32 069,10 грн підлягає стягненню з винуватця ДТП, що відповідатиме вимогам ст.1194 ЦК України.
З огляду на це, суд апеляційної інстанції має встановити фактичний розмір завданої скаржнику внаслідок ДТП шкоди, ліміт відповідальності страховика та ліміт відповідальності винуватця ДТП, тобто різницю між фактичним розміром завданої потерпілому внаслідок ДТП шкоди та страховим відшкодуванням.
Вказує й на те, що скаржник взагалі не звертався до суду першої інстанції з вимогою до страховика про відшкодування 20% від страхового відшкодування.
З приводу моральної шкоди звертає увагу на те, що за обставинами справи, визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з винуватця ДТП на користь потерпілого, суд першої інстанції мав виходити не лише з наявності чи відсутності доказів, що підтверджують обсяг моральних та фізичних страждань позивача, але й з того, що пошкодження автомобіля вочевидь спричинило та продовжує спричиняти моральні страждання позивачу, порушило звичний уклад його життя та має наслідком докладання ним додаткових зусиль для відновлення власного транспортного засобу.
Саме з урахуванням цих очевидних фактів суд першої інстанції мав визначити заявлений скаржником розмір моральної шкоди.
Також просить скасувати додаткове рішення, здійснити розподіл судових витрат.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить основне й додаткове рішення залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» у відзиві просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення без змін.
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції вказав наступне.
З приводу стягнення з ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» збитків у сумі 4 775, 40 грн суд зазначив, що оскільки страховик вчасно направив свого представника для визначення розміру збитків, то у позивача були відсутні підстави для залучення експерта та проведення експертизи у Чернівецькому НДЕКЦ МВС України, що є підставою для відмови в задоволенні цієї вимоги.
Щодо стягнення матеріальної шкоди з відповідача ОСОБА_2 , заподіяної позивачу внаслідок ДТП, суд виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, що із ОСОБА_2 підлягає стягненню матеріальна шкода у розмірі 32 069,10 грн.
Відмовляючи в стягненні моральної шкоди з ОСОБА_2 суд першої інстанції вказав, що суду не надано жодного доказу чи документу на підтвердження обсягу моральних й фізичних страждань, який би відповідав вимогам щодо відшкодування моральної шкоди в зазначеному позивачем розмірі.
Задовольняючи частково заяву про ухвалення додаткового рішення суд зазначив, що дослідивши подані на підтвердження надання позивачу правової допомоги та її розміру, документи, враховуючи складність справи, значення справи для сторони, з урахуванням вимог розумності та справедливості, з урахуванням часткового задоволення позову стягнув витрати у розмірі 1477,87 грн. 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає вимогам, визначеним в ст.263 ЦПК України, виходячи з наступного.
Обставини скоєння ДТП 25.12.2024 року за участю транспортних засобів «Mitsubishi Colt», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 , та «Mercedes-Benz GL500», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , користування ними транспортними засобами на відповідній правовій основі, оформлення ДТП шляхом складення електронного європротоколу із визнанням вини ОСОБА_2 - сторонами визнається та не спростовується (т.1 а.с.16-20).
На час вчинення ДТП цивільна-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована за договором ОСЦПВ власників наземних транспортних засобів ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», що підтверджується копією полісу №ЕР-225241795, строком дії з 16.12.2024 року по 15.12.2025 року (т.1 а.с.159).
25.12.2024 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» із повідомленням про ДТП, де зазначив обставини останнього та надав перелік письмових доказів й письмові пояснення (т.1 а.с.21-32).
31.12.2024 року представником страховика було оглянуто транспортний засіб «Mitsubishi Colt», д.н.з. НОМЕР_1 , виявлено пошкодження, які відображено у акті огляду транспортного засобу (дефектної відомості): 1) пошкоджена права частина т.з.; 2) пошкоджено ЛФП переднього бамперу, розламані кріплення, підкладка; 3) передні двері -пошкодження ЛФП, царапина; 4) пошкоджено ЛФП - задні праві двері (скол); 5) пошкоджено задня частина кузова - ЛФП, царапина; 6) пошкоджено ЛФП переднього правого крила, царапина. Акт огляду підписаний позивачем, зауважень чи інших доповнень не містить (т.1 а.с.35-36).
Відповідно до Звіту №47432 від 07.03.2025 року вартість відновлюваного ремонту автомобіля на день ДТП становить 45809,20 грн (т.1 а.с.116-120).
18.04.2025 року ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» було перераховано страхове відшкодування у розмірі 38 586,84 грн (т.1 а.с.111).
Відповідно до висновку експерта Чернівецького НДЕКЦ №СЕ-19/126-25/2156-АВ від 11.02.2025 року, виготовленого судовим експертом І.В. Росоха, встановлено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля «Mitsubishi Colt», д.н.з. НОМЕР_1 , внаслідок його пошкодження у ДТП складає 70655,94 грн, а вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Mitsubishi Colt», д.н.з. НОМЕР_1 - становить 44913,76 грн (з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу) (т.1 а.с.52-70).
Також, в матеріалах справи міститься замовлення на ремонт пошкодженого автомобіля на СТО «Кемпінг» (т.1 а.с.45).
Що стосується суті спору, колегія судді відзначає наступне.
Так, між сторонами виник спір про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Частиною другою статті 22 ЦК України передбачено, що збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).
На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 22 ЦК України).
Відповідно до статті 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
У частинах першій та другій статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
У статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» в редакції тут і далі, чинній на момент виникнення спірних відносин).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).
Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником, зокрема, відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК).
Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них згідно з пунктом 9 частини першої вказаної статті належить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства (частина друга статті 999 ЦК України).
Відповідно до приписів статей 22, 29 Закону №1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно з п.2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції, Фонду державного майна від 24 листопада 2003 року №142/5/2092, вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).
Відповідно до п.8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.
Системний аналіз п.32.7 ч.1 ст.32 Закону №1961-ІV, ст.22, абз.3 п.3 ч.1 ст.988, ст.ст.1166, 1187, 1194 ЦК України, пп.1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку.
Аналогічні по суті висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі №754/1114/15-ц, від 13 червня 2019 року у справі №587/1080/16-ц, від 17 жовтня 2019 року у справі №370/2787/18, від 30 жовтня 2019 року у справі №753/4696/16-ц, від 21 лютого 2020 року у справі №755/5374/18, від 22 квітня 2020 року у справі №756/2632/17, від 15 жовтня 2020 року у справі №755/7666/19, від 22 квітня 2021 року у справі №759/7787/18, підстав відступати від яких суд апеляційної інстанції не вбачає.
У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.
Саме такий правовий висновок щодо застосування вказаних норм викладено в постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року в справі №757/22706/15-ц.
При цьому, визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за №1074/8395 (з відповідним змінами).
При цьому, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (див. постанову Верховного Суду від 19 вересня 2018 року в справі №753/21177/16-ц).
Оскільки страховик виплатив позивачу страхове відшкодування у розмірі, визначеному статтею 29 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням фізичного зносу, то у страховика не виникло обов`язку з відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, незважаючи на те, що збитки є меншими від страхової суми (ліміту відповідальності) (див. постанову Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі №686/17155/15-ц.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-691цс15, від якого Велика Палата Верховного Суду не відступала.
У постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року в справі №755/7666/19 зроблено висновок, що «відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування майнової шкоди, суди не звернули уваги, що різниця між виплаченою ОСОБА_1 страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля, пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу. За таких обставин саме ОСОБА_2 як особа, винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити ОСОБА_1 таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням)».
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З висновку експерта Чернівецького НДЕКЦ МВС України від 11.02.2025 № СЕ-19/126-25/2156-АВ вбачається, що вартість відновлювального ремонту «Mitsubishi Colt», д.р.з. НОМЕР_3 , становить 70 655,94 грн, а з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу вартість матеріального збитку становить становить 44 913,76 грн.
Вказаний висновок експерта про визначення вартості матеріального збитку сторонами не спростований.
При цьому, цивільно-правова відповідальність транспортного засобу «Mercedes-Benz GL500», д.н.з. НОМЕР_2 , була застрахована за полісом обов`язкового страхування №ЕР-225241795 у ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» зі встановленим лімітом за шкоду майну – 160 000 грн. 
Однак, з урахуванням складення учасниками ДТП електронного європротоколу, ліміт відповідальності зменшився до розміру 80 000 грн.
ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» було виплачено страхове відшкодування позивачу у розмірі 38 586,84 грн.
Відтак, з урахуванням сплати страховиком зазначеної суми до стягнення підлягає різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка становить 25 742,18 грн (70655,94 грн (вартість відновлювального ремонту)) – (44 913,76 грн (вартість матеріального збитку/страхове відшкодування з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу й – 3200 грн франшиза)), а не як помилково вважав районний суд, відмовляючи в стягнення цієї шкоди з відповідача ОСОБА_2 , виходячи з того, що такий розмір шкоди не доведено.
Враховуючи наведене, до стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає шкода завдана внаслідок ДТП у розмірі 25 742,18 грн.
Щодо висновків суду першої інстанції з приводу закладення у вартість відновлювального ремонту 20% ПДВ.
Відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV, якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства ПДВ. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, – МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.
Ставка ПДВ встановлюється від бази оподаткування у розмірі 20 відсотків (підпункт «а» пункту 193.1 статті 193 Податкового кодексу України).
Тобто, вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ, а також понесення позивачем витрат зі сплати ПДВ.
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2020 року у справі №565/1210/19 та у постанові від 21 грудня 2020 року у справі №911/286/20.
ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини між потерпілою від ДТП особою та Страховиком винної особи, зокрема й щодо доведення понесених витрат на відновлення пошкодженого ТЗ з урахуванням ПДВ, тобто зі зменшенням на 20% з регламентної виплати, а за підтвердження проведення ремонтних робіт сплати вказаної суми потерпілій особі.
Проте, у відносинах між потерпілою особою та винною особою у спорі про стягнення збитків, які не покриваються регламентною виплатою, таких обмежень не міститься, відповідно, не вимагається доведення відновлення ТЗ для стягнення 20% ПДВ.
У постанові Верховного Суду від12 липня 2023 року у справі №591/1861/22 правових висновків щодо поширення вимог ст.36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» й на винуватця ДТП, Верховний Суд не робив.
За урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків з приводу застосування у спорі між потерпілим та особою, яка завдала шкоди, норм ст.36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Також, що стосується посилання суду на те, що у висновку експерта та наявному акті страховика різняться вказані пошкодження автомобіля «Mitsubishi Colt», д.р.з. НОМЕР_3 , і такі не мають ніякого відношення до події ДТП, то суд апеляційної інстанції вказує на те, що пошкодження диску переднього правого колеса (фарбування зовнішньої поверхні) було обумовлено сторонами при зверненні до страхової компанії та в повідомленні про ДТП, а тому висновок суду є помилковим (а.с.31-32).
Щодо доводів апелянта про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частина четверта статті 23 ЦК України).
Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».
Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі №279/1834/22).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації.
Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі №180/1735/16-ц).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі №686/12403/21 зроблено висновок, що: «розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.
Моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.
Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц зроблено висновок, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства».
У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року у справі №372/2085/16-ц зазначено, що: «під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди».
Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.
Установлено, що позивач обґрунтовує вимоги про стягнення моральної шкоди тим, що унаслідок дорожньо-транспортної пригоди відбулося порушення нормального способу життя всієї родини позивача, як наслідок, призвело до зміни розпорядку дня, відклалися заплановані поїздки, крім того, зазначена подія сталася на передодні пологів у дружини ОСОБА_1 .
Також, позивач стверджував, що розмови з відповідачем завершувалися безрезультатно, погрозами й натяками на фізичну розправу, а сама подія призвела до значних витрат часу на пошук запчастин, майстрів, тощо.
ЄСПЛ указує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення у справі «Stankov v. Bulgaria» від 12 липня 2007 року).
ЄСПЛ у справі «Thoma v. Luxembourg» від 29 березня 2001 року використав принцип, за яким сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.
При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Thoma v. Luxembourg», «Caloc v. France» та «Niedbala v. Poland» ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.
Установивши, що неправомірними діями ОСОБА_2 , унаслідок яких ОСОБА_1 отримав пошкодження майна, яке він використовував на відповідній правовій основі, останньому були завданні душевні страждання та психологічні переживання, винуватцем ДТП не вчинено дій щодо врегулювання спору й відшкодування будь-яких збитків потерпілій від його протиправних дій особі, а тому суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні вказаної вимоги, дійшов неправильного висновку про відсутність доказів спричинення такої шкоди.
Апеляційний суд, з урахуванням конкретних обставин справи, глибини заподіяної моральної шкоди, характеру та обсягу моральних страждань, яких зазнав позивач, часу для відновлення його майна та психоемоційного стану, характеру та тяжкості змін у його житті, характеру правопорушення допущеного відповідачем, вимог розумності та справедливості, приходить до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.
Зазначене моральне відшкодування відповідатиме вимогам розумності та справедливості, а тому доводи апелянта у цій частині є частково обґрунтованими
Щодо стягнення судових витрат (збитків), понесених позивачем на проведення експертизи.
В поданому позові позивач заявив вимогу до ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення збитків у сумі 4 775, 40 грн на оплату експерта.
При цьому, суд першої інстанції вважаючи таку вимогу позовною, відмовив в її задоволенні з підстав того, що страховик вчасно направив свого представника для визначення розміру збитків, а тому у позивача були відсутні підстави для залучення експерта та проведення експертизи у Чернівецькому НДЕКЦ МВС України.
Апеляційний суд з таким висновком погоджується тільки частково та вказує, що при відсутності підстав компенсувати такі витрати за рахунок страховика на підставі ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суду ці витрати на проведення експертизи слід було віднести до судових витрат, понесених під час розгляду справи, виходячи з наступного.
Так, згідно п.33.3. ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів).
Особи, зазначені в цьому пункті, звільняються від обов`язку збереження пошкодженого майна (транспортних засобів) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, у разі якщо не з їхньої вини протягом десяти робочих днів після одержання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду його уповноважений представник не прибув до місцезнаходження такого пошкодженого майна.
За приписами п.34.3. вказаного Закону встановлено, що, якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).
Суд першої інстанції вірно встановив, що страховою компанією було в межах обумовлених вказаним визе Законом 10 робочих днів направив свого представника для огляду пошкодженого транспортного засобу, а необхідність проведення експертизи виникла виключно через непогодження позивача із встановленим розміром завданої шкоди, тому віднесення витрат на проведення експертизи за обставин цієї справи не відноситься до регламентних виплат страховика.
Проте, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи (частина третя статті 133 ЦПК України).
Процесуальні питання розподілу судових витрат визначено статтею 141 ЦПК України.
Так, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.
Частинами другою, третьою статті 102 ЦПК України передбачено, що предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Згідно із частинами першою, п`ятою - сьомою статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.
Частина перша статті 1 Закону України «Про судову експертизу» визначає, що судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
Підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб (частина перша статті 71 цього Закону).
Пункт 1.8 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року №53/5, передбачає, що підставою для проведення експертизи відповідно до чинного законодавства є процесуальний документ про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом), або договір з експертом чи експертною установою, укладений за письмовим зверненням особи у випадках, передбачених законом, в якому обов`язково зазначаються її реквізити, номер справи або кримінального провадження або посилання на статтю закону, якою передбачено надання висновку експерта, перелік питань, що підлягають вирішенню, а також об`єкти, що підлягають дослідженню.
Системний аналіз наведених положень процесуального законодавства дозволяє констатувати таке: 1) витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи, належать до судових витрат; 2) висновок експерта може бути підготовлений як на підставі ухвали суду про призначення експертизи, так і на замовлення учасника справи; 3) у разі подання учасником справи до суду висновку експерта, складеного на його замовлення, у такому висновку має бути зазначено, що його підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. При цьому інша сторона може подати до суду заяву про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, і в разі, якщо суд визнає наявність таких підстав, зазначений висновок не приймається судом до розгляду; 4) при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує не те, коли замовлено експертизу та отримано висновок експерта - до чи після звернення позивача до суду із позовом, а те, чи пов`язані безпосередньо ці витрати з розглядом справи.
ЄСПЛ неодноразово вказував, що початок «вирішення спору» щодо своїх «прав та обов`язків цивільного характеру» пов`язується з поданням цивільного позову (рішення від 21 червня 2007 року у справі «Редька проти України» (Redka v. Ukraine), заява № 17788/02, від 10 грудня 2009 року у справі «Васильчук проти України» (Vasilchuk v. Ukraine), заява № 31387/05).
Період, коли тривало провадження щодо процесуальних питань, має розглядатись як частина розгляду справи по суті та, відповідно, як частина вирішення спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру (рішення ЄСПЛ від 01 березня 2018 року у справі «Літвінюк проти України» (Litvinyk v. Ukraine), заява № 55109/08).
Відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі. Відтак сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо судом враховано відповідний висновок експерта як доказ.
Відмова у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (особливо, якщо суд врахував відповідний висновок експерта як доказ), не відповідає вимогам розумності та правової визначеності, «підриває» конструкцію забезпечення передбачуваності застосування процесуальних норм, а тому не є такою, що відповідає верховенству права.
Крім того, у пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі №925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (пункт 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №462/6473/16-ц, пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №688/2479/16-ц, пункт 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №489/5045/18).
Зі справи відомо, що у зв`язку з вирішенням спору з приводу розміру шкоди завданої ДТП, позивач звернувся до Чернівецького НДЕКЦ МВС України для визначення вартості відновлювального ремонту автомобіля.
Тобто, можна дійти висновку, що законодавством не передбачено можливості стягнення витрат на оплату експертизи за позовною вимогою, коли в силу п.34.3. ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», такий обов`язок у страховика не виник.
У частинах 6-9 ст.139 ЦПК України визначено, що розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.
Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.
У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, враховуючи наведені обставини та те, що з метою установлення матеріального збитку до подачі позову до суду позивачем проведено товарознавчу експертизу з визначення вартості матеріального збитку, заподіяного власнику ТЗ, і висновок експерта враховано судом як доказ, при тому, що позивачем не пред`являлося вимог про відшкодування збитків до страховика й стороною відповідача ОСОБА_2 не доведено неспівмірність розміру вартості послуг експерта, колегія суддів приходить до висновку, що витрати, понесені на проведення експертизи, підлягають задоволенню з урахуванням пропорційності задоволених вимог у розмірі 3580,59 грн.
Щодо розподілу судового збору.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 вказаної статті).
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення в частині скасовано, позов задоволено частково на 74,98%, сплачений стороною позивача судовий збір за подання позовної заяви (т.1 а.с.129-130) у розмірі 1453,05 грн, та за подання апеляційної скарги (т.2 а.с.90) у розмірі 2179,58 грн підлягаю стягненню з ОСОБА_2 . 
Щодо додаткового рішення, колегія суддів відмічає наступне.
Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати (п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України).
Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас, додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі №756/4441/17).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №904/8884/21 зазначено, що: «за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі №925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі №910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі №911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі №922/3289/21.
Так, судом першої інстанції було ухвалено додаткове рішення від 22.12.2025 року, яким заяву сторони позивача задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 1477,78 грн.
Визначений до стягнення розмір обґрунтовано тим, що позовні вимоги позивача були задоволені лише на 7,04%.
Зазначене рішення оскаржено стороною позивача.
Разом із позовом стороною позивача було заявлено про стягнення судових витрат (судового збору та витрат на правничу допомогу) (а.с.1-13).
Надалі, після ухвалення рішення суду по суті спору, позивачем подано заяву про ухвалення додаткового рішення суду й надано докази понесення витрат на правничу допомогу, а саме копії: договору №2 про надання правової допомоги від 13.01.2022 року, укладеного між адвокатом Хлопко А.Ю. та ОСОБА_1 , додаткової угоди №2 від 30.12.2021 року, додаткової угоди №3 від 30.12.2022 року та додаткової угоди №4 від 01.06.2025 року до вказаного договору (т.2 а.с.42-46); квитанції ID2019295601 від 14.06.2025 року на суму 312,50 грн, лист щодо замовлення №1616583 від 14.06.2025 року та опис листа щодо направлення позовної заяви з додатками ОСОБА_2 поштовою службою «Е-Пост» та чек (т.2 а.с.47-50); квитанції ID2044036115 від 09.07.2025 року на суму 52,90 грн, лист щодо замовлення №1640497 від 09.07.2025 року та опис листа, щодо направлення клопотання ОСОБА_2 поштовою службою «Е-Пост» та чек (т.2 а.с.51-54); квитанції ID2048389357 від 14.07.2025 року на суму 55,90 грн, лист щодо замовлення №1647785 від 0914.07.2025 року та опис листа, щодо направлення відповіді на відзив ОСОБА_2 поштовою службою «Е-Пост» та чек (т.2 а.с.55-58); акт здачі-прийняття виконаних робіт (наданих послуг) за договором про надання правничої допомоги №2 від 13.01.2021 року, в якому зазначено вид правничої допомоги: підготовка позовної заяви вартістю 5000 грн; підготовка та подання відповіді на відзив ПАТ «УСГ «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» вартістю 3028 грн; підготовка та подання відповіді на відзив ОСОБА_2 вартістю 3028 грн; складання та подання заперечення від 20.10.2025 року вартістю 1514 грн та участь в 4 судових засіданнях вартістю 8000 грн, а всього 20 570 грн (т.2 а.с.59); довідки про оплату послуг (т.2 а.с.60); докази направлення вказаної заяви з додатками іншим учасникам (т.2 а.с.61-68). 
Представником відповідача Семенюка Ю.Г. подано заперечення щодо задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення.
Вказував, що стороною позивача не доведено факт оплати послуг, а також наголошував на неспівмірності заявлених витрат до задоволених вимог, завищення вартості послуг за участь в судових засіданнях та відсутності доказів понесення витрат на інші процесуальні дії (направлення кореспонденції), а тому просив у задоволення такої заяви відмовити.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (частини 1, 3 ст.133 ЦПК України).
Заперечень саме щодо необхідності та розміру витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду, а саме відправка кореспонденції відповідачу ОСОБА_2 , до суду не надходлило.
Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч.1 ст.60 ЦПК України).
Згідно до ч.1 та 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас, зі змісту ч.4 ст.137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п.21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК України).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21);
- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами тощо) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).
Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у cправі №910/615/14 (№910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у cправі № 910/11903/23, від 25 січня 2025 року у справі №369/849/18 та від 17.12.2025 року у справі №944/1035/24.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені у частині третій статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).
За приписами ст.19 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; 4) надання правничої допомоги свідку у кримінальному провадженні; 5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; 7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 8) надання правничої допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; 9) захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.
Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Крім того, колегія суддів враховує, що надані стороною позивача квитанції ID2019295601 від 14.06.2025 року на суму 312,50 грн, лист щодо замовлення №1616583 від 14.06.2025 року та опис листа, щодо направлення позовної заяви з додатками ОСОБА_2 поштовою службою «Е-Пост» та чек (т.2 а.с.47-50); квитанції ID2044036115 від 09.07.2025 року на суму 52,90 грн, лист щодо замовлення №1640497 від 09.07.2025 року та опис листа, щодо направлення клопотання ОСОБА_2 поштовою службою «Е-Пост» та чек (т.2 а.с.51-54); квитанції ID2048389357 від 14.07.2025 року на суму 55,90 грн, лист щодо замовлення №1647785 від 0914.07.2025 року та опис листа, щодо направлення відповіді на відзив ОСОБА_2 поштовою службою «Е-Пост» та чек (т.2 а.с.55-58), які в своїй сукупності свідчать про понесення ОСОБА_1 витрат на поштову кореспонденцію, що охоплюється п.4 ч.3 ст.133 ЦПК України, а тому доводи заперечення з вказаного приводу не приймаються, крім того, стороною відповідача ОСОБА_5 не доведено не отримання такої кореспонденції.
Отже, враховуючи складність справи, суть спору, результат розгляду справи – задоволення позовних вимог на 74,98%, характеру наданих послуг, дотримання критеріїв розумності та справедливості, співмірності та необхідності таких витрат, колегія суддів дійшла висновку, що розумним та необхідним у межах розгляду цієї справи в суді першої інстанції є розмір судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12739,28 грн. В іншій частині заява є необґрунтованою.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Оскільки суд невірно оцінив докази, внаслідок чого неправильно встановив обставини у справі та дійшов помилкового висновку щодо відмови в задоволенні вимоги про відшкодування майнової шкоди, завданої позивачу у ДТП, а тому основне рішення суду підлягає скасуванню в оскаржуваній частині, а додаткове зміні з перерозподілом судових витрат.
Касаційний суд у постанові від 22 жовтня 2025 року у справі №722/1520/23 вказав, що вже звертав увагу, що підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції є ухвалення цим судом рішення без додержання норм матеріального або процесуального права, і такий висновок має робитися судом апеляційної інстанції тільки у тому разі, якщо судове рішення суду першої інстанції переглядається по суті. Якщо в певній частині судове рішення суду першої інстанції не оскаржується в апеляційному порядку, то це не є підставою для його скасування із вказівкою про це в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції. Тобто, якщо в певній частині судове рішення суду першої інстанції не оскаржується в апеляційному порядку, то в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути вказано, з урахуванням доводів та вимог апеляційної скарги, в якій саме частині судове рішення суду першої інстанції скасовано (змінено або залишено без змін) (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі №761/6295/17, постанову Верховного Суду від 15 грудня 2021 року в справі № 210/3890/19).
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 367, 368, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , задовольнити частково.
Рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 01 грудня 2025 року в частині відшкодування збитків, матеріальної й моральної шкоди з ОСОБА_2 скасувати та ухвалити нове.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 25742 (двадцять п`ять тисяч сімсот сорок дві) грн 18 копійок та моральну шкоду у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Здійснити перерозподіл судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на експертизу у розмірі 3580 (три тисячі п`ятсот вісімдесят) грн 59 копійок.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  витрати по сплаті судового збору 3632 (три тисячі шістсот тридцять дві) грн 63 копійки.
Додаткове рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 22 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове.
Заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12739 (дванадцять тисяч сімсот тридцять дев`ять) грн 28 копійок.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Суддя-доповідач    І.Н. Лисак

Судді:     І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк