ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
15 січня 2026 року м. Житомир справа № 240/16977/25
категорія 106030200
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Семенюка М.М., 
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 
встановив:
Позивач 27.06.2025 звернувся до суду з позовом, в якому просить:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 що полягають у невиплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 поновити виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення та виплатити невиплачене грошове забезпечення за період з 06.03.2025 по день поновлення виплати грошового забезпечення.
В обґрунтування позову зазначає, що позивач не отримує грошове забезпечення та додаткову винагороду з лютого 2025 року по теперішній час; незважаючи на фактичне повернення позивача 06.03.2025 до місця проходження служби, виплата грошового забезпечення не поновлена.
Ухвалою від 03.07.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідач у встановлений строк не подав відзив на позовну заяву, про причини цього суд не повідомив, а тому, відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин кваліфіковано судом як визнання позову.
Заява відповідача від 29.07.2025 (а.с.17-18 про продовження строку надання відзиву подана з пропуском встановленого судом 15 денного строку для подачі відзиву.
При цьому суд звертає увагу, що законодавством не заборонено суб`єкту владних повноважень подати відзив на позовну заяву після встановленого судом строку на його подання, однак відзив відповідачем на даний час не подано. 
Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Як вбачається з позовної заяви, предметом спору, для вирішення якого позивач звернувся до суду 27.06.2025, є невиплата відповідачем позивачу грошового забезпечення з 06.03.2025.
Як вбачається з матеріалів справи і не заперечується учасниками справи, солдат ОСОБА_1 в лютому-червні 2025 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , яка у вказаний період не нараховувала та не виплачувала йому грошове забезпечення (а.с.15).
Відповідно доданого до позову рапорту командира роти військової частини НОМЕР_1 (а.с.6), 06.03.2025 солдат ОСОБА_1 повернувся до тимчасового району зосередження особового складу підрозділу військової частини НОМЕР_1 після самовільного залишення військової частини.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Згідно частини 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (абз. 2 ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-XII).
В статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" зазначено:
"2. Військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством. Під час дії воєнного стану військова служба для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби чи дезертирували, не призупиняється.
(Абзац перший частини другої статті 24 із змінами, внесеними згідно із Законом № 4392-IX від 30.04.2025, який набрав чинності 0.05.2025).
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, поданих відповідно до частини п`ятої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, та/або заяви, повідомлення начальника відповідного органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про вчинене кримінальне правопорушення. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються."
Відповідно до приписів ч. 2 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", в редакції, що діяла станом на березень 2025 року, саме з днем внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про військовослужбовця обумовлена можливість початку призупинення виплати грошового забезпечення та здійснення інших видів забезпечення.
Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі Порядок № 260).
Пунктом 15 розділу І Порядку № 260 передбачено, в яких випадках не виплачується військовослужбовцям грошове забезпечення; що військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення; що призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Відповідач не доказав, як передбачено ч. 2 ст. 77 КАС України, наявності підстав, передбачених пунктом 15 розділу І Порядку № 260, для невиплати позивачу, який 06.03.2025 повернувся до військової служби, грошового забезпечення і, відповідно, правомірності невиплати грошового забезпечення позивачу за період з 06.03.2025, а тому для захисту прав та інтересів позивача слід зобов`язати відповідача нараховувати та виплачувати йому з 06.03.2025 грошове забезпечення.
На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246 КАС України, суд
вирішив:
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , номер НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_3 ) задовольнити.
Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 що полягають у невиплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення з 06.03.2025.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 грошове забезпечення з 06.03.2025.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М. Семенюк