ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65119, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________

ДОДАТКОВЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
"29" січня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/1943/25	

Господарський суд Одеської області у складі судді Сулімовської М.Б., за участю секретаря судового засідання Толкунової М.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛЕВЕР ТІМ" про ухвалення додаткового рішення у справі 
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ШПІЦ ТРАК" (код ЄДРПОУ 44962667, 01135, м. Київ, вул. Чорновола В`ячеслава, буд. 20, прим.149)
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛЕВЕР ТІМ" (код ЄДРПОУ 38296824, 65014, м. Одеса, вул. Маразліївська, 1/20, оф. 236)
про стягнення 68238,00 грн.

за участю представників сторін:
від позивача: не з`явився 
від відповідача: не з`явився

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "ШПІЦ ТРАК" звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛЕВЕР ТІМ" про стягнення 68238,00 грн.
Ухвалою суду від 02.06.2025 (суддя Пінтеліна Т.Г.) позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ШПІЦ ТРАК" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, вирішено інші процесуальні питання.
Рішенням суду від 01.09.2025 у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ШПІЦ ТРАК" відмолено в повному обсязі.
08.09.2025 до суду від відповідача надійшла заява про ухвалення додаткового судового рішення.
Ухвалою суду від 10.09.2025 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛЕВЕР ТІМ" прийнято до розгляду; призначено судове засідання на 23.09.2025.
10.09.2025 до суду від позивача надійшли заперечення.
Ухвалою суду від 23.09.2025 відкладено розгляд заяви на 23.10.2025.
01.10.2025 від Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов запит (ухвала) про направлення до суду апеляційної інстанції матеріалів справи №916/1943/25 у зв`язку з надходженням апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ШПІЦ ТРАК" на рішення Господарського суду Одеської області від 01.09.2025.
03.10.2025 матеріали справи №916/1943/25 були направлені до Південно-західного апеляційного господарського суду.
На підставі розпорядження керівника апарату суду № 179 від 06.10.2025 було здійснено повторний автоматизований розподіл заяви за вх. ГСОО № 2-1395/25 від 08.09.2025 по справі №916/1943/25 у зв`язку з прийняттям Вищою радою правосуддя рішення від 02.10.2025 №2046/0/15-25 "Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Господарського суду Херсонської області (відряджена до Господарського суду Одеської області) у зв`язку з поданням заяви про відставку".
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2025 заяву (вх. ГСОО № 2-1395/25 від 08.09.2025) у справі №916/1943/25 передано на розгляд судді Господарського суду Одеської області Сулімовській М.Б. 
Ухвалою суду від 09.10.2025 зупинено провадження у справі №916/1943/25 в частині розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення до розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ШПІЦ ТРАК" на рішення Господарського суду Одеської області від 01.09.2025 та повернення матеріалів справи до Господарського суду Одеської області.
Ухвалою суду від 13.01.2026 провадження у справі №916/1943/25 в частині розгляду заяви про ухвалення додаткового судового рішення поновлено; постановлено розглянути заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛЕВЕР ТІМ" впродовж розумного строку; призначено судове засідання на 29.01.2026.
29.01.2026 до суду від відповідача надійшла заява про розгляд справи за відсутності його представника.
У судове засідання 29.01.2026 представники сторін не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.
Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Зважаючи на те, що неявка представників сторін не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, у матеріалах справи є достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення питання про судові витрати, з метою дотримання процесуальних строків розгляду заяви, остання може бути розглянута за наявними у справі документами відповідно до частини 5 статті 244 Господарського процесуального кодексу України.
Згідно частини 3 статті 244 Господарського процесуального кодексу України, суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
Відповідно до ст.233 Господарського процесуального кодексу України, додаткове рішення у даній справі ухвалено за результатами оцінки доказів, наявних в матеріалах справи.
В судовому засіданні 29.01.2026 постановлено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.
Розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛЕВЕР ТІМ" про ухвалення додаткового рішення, дослідивши додані до неї докази, суд, -

в с т а н о в и в:

Як слідує з матеріалів справи та встановлено господарським судом, 07.10.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "КЛЕВЕР ТІМ" (далі - клієнт) та адвокатом фізичною особою-підприємцем Соколовською Антоніною Володимирівною (далі - адвокат) було укладено договір про надання правової допомоги. 
Відповідно до п. 1.1 договору, клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.
Згідно з п. 2.1. договору, адвокат бере на себе виконання наступних дій з надання правової допомоги:
- представництво інтересів клієнта в будь - яких органах державної, законодавчої та виконавчої влади, органах прокуратури, податкових органах, поліції, судових органах усіх рівнів, юрисдикції та інстанцій, органах місцевого самоврядування, органах управління установ, організацій, підприємств та їх об`єднань, керівних органах об`єднань громадян, органах виконавчої служби; 
- збирання відомостей про факти, які можуть бути використані як докази у зв`язку з виконанням доручення; 
- використання засобів захисту, передбачених КПК України, ЦПК України, ГПК України, КАС України та іншими законами України;
- виконання інших дій, передбачених законодавством. Для захисту прав та законних інтересів клієнта адвокат має наступні права: збирати та досліджувати докази, інформацію для підготовки позовних заяв, готувати, складати та організовувати подання позовних заяв клієнта до суду, у тому числі через підсистему "Електронний суд", знайомитися з матеріалами справи, у тому числі електронної справи, робити з них витяги, знімати копії з документів, долучених до справи, одержувати копії рішень, ухвал, брати участь в судових засіданнях, у тому числі в режимі відеоконференції, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, задавати питання іншим особам, які беруть участь у справі, а також свідкам, експертам, спеціалістам, заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, а також заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб, знайомитися з журналом судового засідання, знімати з нього копії та подавати письмові зауваження з приводу його неправильності та неповноти, прослуховувати запис фіксування судового засідання технічними засобами, робити з нього копії, подавати письмові зауваження з приводу його неправильності чи неповноти, оскаржувати рішення, постанови і ухвали суду, підписувати та подавати від імені клієнта заяви, у тому числі позовні, зустрічні, скарги, у тому числі апеляційні, касаційні, отримувати необхідні довідки, документи, вести від його імені справи у всіх державних установах, кооперативних, громадських, приватних організаціях, а також, господарські, адміністративні, цивільні та кримінальні справи у всіх судових установах з усіма правами, які надані законом свідку, підозрюваному, обвинуваченому, позивачу, відповідачу та третій особі, у тому числі з правом визнання або відмови повністю або частково від позовних вимог, збільшення чи зменшення позовних вимог, зміни предмета позову, укладання мирової угоди, залишення позову без розгляду, оскарження рішення, постанови, ухвали суду, отримання та пред`явлення виконавчих документів до стягнення та виконання, а також виконувати всі інші дії, що пов`язані з виконанням даного договору, в межах та обсязі, передбачених чинним законодавством України.
За умовами п. 4.1. договору, отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару.
Відповідно до п. 4.4. договору, за надання правової допомоги, відповідно до даного договору, клієнт авансовано сплачує адвокату гонорар у розмірі, встановленому відповідно до домовленості сторін у додатку "Гонорар адвоката", додатковій угоді до цього договору, та який поверненню не підлягає, окрім неможливості виконання доручення клієнта з вини адвоката. 
Згідно з п. 4.11. договору, за фактом надання послуг або протягом 10 календарних днів наступних за місяцем, в якому надавалися такі послуги, адвокат направляє клієнту акт прийому-здачі наданих послуг з правової допомоги (2 примірники), із зазначенням переліку виконаних послуг та їх вартості, факсимільним зв`язком або поштою. На письмову вимогу клієнта адвокат може надавати акти, в яких буде вказано перелік наданої юридичної допомоги із їх детальною ідентифікацією. 
Пунктом 5.1. договору передбачено, що даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до моменту фактичного виконання доручення або до моменту розірвання договору.
Договір підписано між сторонами без будь-яких зауважень. 
У додатку №10/07/25 від 10.07.2025 сторони погодили гонорар адвоката, а саме - гонорар адвоката за підготовку складання та організацію подачі письмової позиції клієнта у справі №916/1943/25 за позовом ТОВ "ШПІЦ ТРАК" до ТОВ "КЛЕВЕР ТІМ" про стягнення боргу за організацію перевезень по договору №27122023 транспортного експедирування у внутрішньому та міжнародному сполученні від 27.12.2023 у розмірі 68238,00 грн. до господарського суду першої інстанції, включаючи усі можливі процесуальні документи, необхідність у складенні яких може виникнути протягом розгляду судом такого позову, складає 29900,00 грн., які клієнт сплачує адвокату протягом 10 банківських днів з моменту проголошення рішення за результатами розгляду справи клієнта господарським судом першої інстанції. 
20.08.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "КЛЕВЕР ТІМ" та адвокатом фізичною особою-підприємцем Соколовською Антоніною Володимирівною було підписано акт здачі-прийому наданих послуг з правової допомоги. 
У вказаному акті вказано, що адвокатом надано клієнту правничу допомогу по підготовці, складанню, оформленню для подачі до Господарського суду Одеської області правової позиції клієнта у справі № 916/1943/25 за позовом ТОВ "ШПІЦ ТРАК" до ТОВ "КЛЕВЕР ТІМ" про стягнення 68238,00 грн., а саме: 
- зустріч, консультація клієнта, узгодження правової позиції;
- ознайомлення з наданими матеріалами клієнта, аналіз документів клієнта, позиції клієнта у справі, витребування у клієнта додаткових документів;
- вивчення нормативно-правових актів, судової практики та робота з Єдиним державним реєстром судових рішень з аналогічних справ, з метою встановлення правової позиції клієнта, у тому числі щодо майбутнього результату розгляду справи такої категорії у суді;
- збір доказів, первинних документів, підготовка, складання, написання та оформлення письмових пояснень клієнта від 14.08.2025 у справі № 916/1943/25 за позовом ТОВ "ШПІЦ ТРАК" до ТОВ "КЛЕВЕР ТІМ" про стягнення боргу за організацію перевезень по договору №27122023 транспортного експедирування у внутрішньому та міжнародному сполученні від 27.12.2023 у розмірі 68238,00 грн.; 
- складання для подачі через підсистему Електронний суд письмових пояснень клієнта від 14.08.2025 у справі № 916/1943/25 за позовом ТОВ "ШПІЦ ТРАК" до ТОВ "КЛЕВЕР ТІМ" про стягнення боргу за організацію перевезень по договору №27122023 транспортного експедирування у внутрішньому та міжнародному сполученні від 27.12.2023 у розмірі 68238,00 грн. до Господарського суду Одеської області.
Сторони погодили, що загальна сума гонорару адвоката з надання правничої допомоги по договору № 07-10/2024 про надання правової допомоги від 07.10.2024 та додатку до нього № 10/07/25 від 10.07.2025 складає 29900,00 грн. Претензій щодо об`єму, якості та строкам надання правничої допомоги клієнт не має.
Вказаний вище акт підписано між сторонами без будь-яких зауважень.
До матеріалів заяви позивачем долучено платіжну інструкцію про сплату ТОВ "КЛЕВЕР ТІМ" на користь ФОП Соколовської А.В. 29900,00 грн. за договором про надання правової допомоги.
В матеріалах справи наявна довіреність та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю адвокатом Соколовської А.В. 
У своїх запереченнях проти заяви про ухвалення додаткового рішення позивач зазначає, що предмет спору у цій справі не є складним та містить лише один епізод спірних правовідносин, що не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, опрацювання значної кількості нормативно-правових актів і узагальнення нової судової практики.
Представник позивача здійснив дослідження та оцінку акту наданих представником відповідача послуг та зазначив про таке: 
- заявлений відповідачем розмір витрат на правничу допомогу складає майже половину ціни позову, що є неспіввісним; 
- у детальному описі робіт (акті) не зазначено про витрачений адвокатом час на відповідні види робіт, що ставить під сумнів їх розмір, обґрунтованість та пропорційність; 
- послуга з "вивчення документів наданих клієнтом" не є складовою професійної правничої допомоги, як і "вивчення нормативно-правових актів та аналіз судової практики", оскільки адвокат в силу наявності в нього свідоцтва, яке надає йому право надавати професійну правову допомогу, має бути обізнаний про нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини. Обов`язок адвоката постійно підвищувати свою кваліфікації, тягне за собою обізнаність адвоката щодо судової практики, що регулює спірні правовідносини. При цьому, і сам відповідач протягом останніх років часто приймає участь у судових спорах, що виникають з договорів транспортного експедирування, тому добре знає відповідні нормативно-правові акти у цій сфері та судову практику;
- послуги з вивчення документів, які надані клієнтом, нормативних актів та аналіз судової практики, збір доказів не відповідають критерію реальності таких витрат, та розумності їх розміру; 
- у детальному описі робіт (акті) відсутня належна деталізація наданих послуг.
Позивач вважає, що стягнення повної вартості послуг, визначених у акті робіт на загальну суму 29900,00 грн., не узгоджується з критеріями реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру і пропорційності, так як ці витрати не мають характеру необхідних та не обґрунтовують обсягу фактичних дій представника заявника, які достатньою мірою можуть бути співвіднесені з досягненням успішного результату. 
Також позивач стверджує, що договір про надання правничої допомоги від 07.10.2024 №07-10/2024 не може бути самостійним доказом надання правової допомоги відповідачу у спірних правовідносинах, оскільки вказаний договір є загальним, предметом якого не є надання конкретної правової допомоги, зокрема, у спірних взаємовідносинах між позивачем та відповідачем у справі № 916/1943/25. 
З огляду на спірні правовідносини, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених і поданих до суду відповідачем документів, їх значення для вирішення спору, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) і розумності їхнього розміру, позивач вважає, що заявлена відповідачем сума судових витрат з правничої допомоги в розмірі 29900,00 грн. є неспівмірною.
Отже позивач наголошує, що наявні підстави для відмови у задоволенні заяви відповідача у повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом верховенства права та права на судовий захист, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 3 ст. 123 ГПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
За змістом ч. 4 ст. 129 ГПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно зі ст. 124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
За змістом ч.ч. 3-6 ст. 126 ГПК України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч.ч. 5-7 ст. 129 ГПК України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. 
Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно нижчою від суми, заявленої в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до ст. 131-2 Конституції України, для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Незалежність адвокатури гарантується. Засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом. Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.
Зазначеним положенням Конституції України відповідає стаття 16 Господарського процесуального кодексу України, положеннями якої передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою, а представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно з преамбулою Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", цей Закон визначає правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні.
Відповідно до ст. 1 Закону, у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні: адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту; договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. 
Частиною 3 статті 4 Закону визначено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Згідно зі ст. 13 Закону, адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Так, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність").
За змістом ч. 3 ст. 27 Закону "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
За змістом наведеної норми, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічна за змістом позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, зокрема, у постанові від 19.01.2022 у справі №910/1344/19). 
Суд враховує, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю, водночас, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини у справі "Баришевський проти України", "Двойних проти України", заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).
Так, об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 висловлену правову позицію, що за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Витрати за надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Така позиція висловлена Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.03.2019 у справі №922/445/19, Верховним Судом у постановах від 29.10.2020 у справі №686/5064/20, від 19.01.2022 у справі №910/789/21.
Щодо заперечень позивача.
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Так, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність").
Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг та на нього поширює своє регулювання Глава 63 Цивільного кодексу України.
Згідно зі статтею 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Також, за змістом частини третьої статті 237 ЦК України, однією з підстав виникнення представництва є договір.
Глава 52 ЦК України передбачає загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договору про надання послуг.
Частинами 1, 3, 5 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.
У відповідності до положень статей 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Сутність свободи договору розкривається насамперед через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обов`язковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами. Свобода договору полягає передусім у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб.
Так, 07.10.2024 сторони, реалізуючи принцип свободи договору, вільно, самостійно, та на власний розсуд уклали договір про надання правової допомоги, за умовами п.1.1. якого клієнт доручає, а адвокат бере на себе обов`язок надати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, визначених договором.
Відповідно до п. 4.4. договору, за надання правової допомоги, відповідно до даного договору, клієнт авансовано сплачує адвокату гонорар у розмірі, встановленому відповідно до домовленості сторін у додатку "Гонорар адвоката", додатковій угоді до цього договору, та який поверненню не підлягає, окрім неможливості виконання доручення клієнта з вини адвоката. 
У додатку №10/07/25 від 10.07.2025 сторони погодили гонорар адвоката та вказали, що гонорар адвоката за підготовку, складання та організацію подачі письмової позиції клієнта у справі №916/1943/25 за позовом ТОВ "ШПІЦ ТРАК" до ТОВ "КЛЕВЕР ТІМ" про стягнення боргу за організацію перевезень по договору №27122023 транспортного експедирування у внутрішньому та міжнародному сполученні від 27.12.2023 у розмірі 68238,00 грн. до господарського суду першої інстанції, включаючи усі можливі процесуальні документи, необхідність у складенні яких може виникнути протягом розгляду судом такого позову, складає 29900,00 грн., які клієнт сплачує адвокату протягом 10 банківських днів з моменту проголошення рішення за результатами розгляду справи клієнта господарським судом першої інстанції. 
Тобто, в додатку №10/07/25 від 10.07.2025, який є невід`ємною частиною договору, чітко зазначено за яку роботу, в яких правовідносинах та кому надається правова допомога. Також, у додатку зазначено номер цієї справи - № 916/1943/25. 
Отже, твердження позивача про те, що договір про надання правової допомоги не може бути доказом надання правової допомоги відповідачу у спірних правовідносинах спростовується вище зазначеним. 
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
При цьому судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо оскарження договору в цілому, або в будь-якій його частині, а отже вказаний договір є обов`язковим до виконання.
Також, у даному випадку господарським судом враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, в якій зазначено, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Позивач у своїх запереченнях на заяву представника відповідача про розподіл судових витрат не навів власного розрахунку або розміру витрат на правничу допомогу, який він вважає співмірним у цій справі. Відповідач не зазначив яким, на його думку, є співмірний розмір витрат на правову допомогу та не надав відповідного обґрунтування (ринкова вартість такого виду послуг тощо).
Розглянувши та оцінивши заперечення позивача щодо заяви відповідача про розподіл судових витрат в сукупності, господарський суд вважає, що відмова у повному обсязі у задоволенні витрат відповідача на правничу допомогу, про що клопотав позивач, не ґрунтується ані на фактичних обставинах, встановлених судом, ані на нормах процесуального закону, а також порушує право відповідача на правомірне очікування стороною відшкодування своїх розумних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу. 
При цьому, позивач не скористався правом подати клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги.
Разом з цим, Верховний Суд у постановах від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі №904/3583/19 зазначив, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).
Також суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес до справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом (аналогічний висновок викладено в додатковій постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2022 у справі № 925/1545/20).
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Таку правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, в додатковій постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.11.2023 у справі №914/2355/21, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2024 у справі №910/6416/22, від 15.08.2024 у справі №910/18756/23.
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20).
Оцінка обґрунтованості та пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, а також підтвердженості таких витрат вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.
Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17).
У постанові від 11.02.2021 у справі №920/39/20 Верховний Суд вказав, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України. Проте, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість, покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Суд наголошує, що надані заявником докази на підтвердження витрат на правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. 
Нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини щодо судових витрат, за ст. 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", п.п. 79 і 112).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Суд вважає, що заявлений відповідачем до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним, неспівмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), оскільки зустріч з клієнтом, правовий аналіз внутрішніх документів довірителя, аналіз судової практики, підготовка, складання, написання та оформлення письмових пояснень з додатками та направлення їх до суду, фактично охоплюється виконаною роботою щодо підготовки пояснень. 
Суд наголошує, що ця справа не є складною, практика з розгляду відповідних спорів є сталою, обсяг доказів, наданий відповідачем, є незначним.
У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі №914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Вирішуючи вказане питання суд також керується тим, що судовий розсуд - це право суду, яке передбачене та реалізується на підставі чинного законодавства, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення, встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), такий, що є найбільш оптимальним в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.
Оцінюючи обґрунтованість розміру заявлених відповідачем до стягнення з позивача витрат на правничу допомогу, суд враховує, що за своєю категорією дана справа є спором незначної складності. 
На думку суду, витрати на оплату послуг адвоката є дійсними та частково необхідними, проте їх розмір не може вважатись розумним, оскільки не є повністю співмірним зі складністю і обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).
Отже, з огляду на специфіку справи, результат її вирішення, сталу судову практику з розгляду даних спорів, обсяг, вид та зміст наданих послуг, суд, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини та Верховного Суду, дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у справі №916/1943/25 є завищеним, а тому не вбачається розумна необхідність понесення судових витрат у заявленому до відшкодування розмірі на суму 29900,00 грн.
На переконання суду, покладення на позивача витрат на правову допомогу у повному обсязі становитиме надмірний тягар для особи, що створить дисбаланс у правовідносинах сторін. 
Дослідивши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛЕВЕР ТІМ" про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та надані на її підтвердження докази, з урахуванням положень наведених норм, сталої судової практики з відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, керуючись, у тому числі, такими критеріями як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, завищення розміру вартості послуг адвоката щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи; розумність розміру витрат, виходячи з конкретних обставин справи, принципів рівності та змагальності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вказаної заяви. 
Суд вважає, що у спірних правовідносинах обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, зважаючи на складність справи, є розмір витрат відповідача на оплату послуг адвоката в сумі 10000,00 грн.
Відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України, витрати відповідача на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн. покладаються на позивача. У відшкодуванні понесених відповідачем витрат на правову допомогу в сумі 19900,00 грн. суд відмовляє та, відповідно, не покладає такі витрати на позивача.
Суд зазначає про відсутність втручання суду в договірні відносини відповідача з адвокатом за укладеним договором, позаяк обов`язок виконання прав і обов`язків за цим договором не змінюється і не припиняється у зв`язку з покладенням судом судових витрат на правничу допомогу на позивача не в повній сумі, про яку домовились відповідач та адвокат (постанови Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 910/20792/20, від 14.06.2022 у справі №904/4876/21, від 22.06.2022 у справі №904/7334/21, від 30.05.2022 у справі №904/7347/21).
Серед іншого суд також зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.03.2018 по справі №910/13407/17.
З огляду на вищевикладене, інші доводи учасників справи, детальну оцінку яких не наведено у рішенні, позаяк вони не покладені судом в його основу, не спростовують вищевикладених висновків суду.
Керуючись ст. ст. 126, 129, 232, 233, 236 - 241, 244 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

1. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛЕВЕР ТІМ" про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ШПІЦ ТРАК" (код ЄДРПОУ 44962667, 01135, м. Київ, вул. Чорновола В`ячеслава, буд. 20, прим.149) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛЕВЕР ТІМ" (код ЄДРПОУ 38296824, 65014, м. Одеса, вул. Маразліївська, 1/20, оф. 236) - 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.
3. У задоволенні решти заяви відмовити.
4. Наказ видати після набрання додатковим рішенням суду законної сили.

Суддя М.Б. Сулімовська

Додаткове рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до ст.ст. 253, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на додаткове рішення суду може бути подана протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст додаткового рішення складено і підписано 03.02.2026.