КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/6267/2025 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року м. Київ
Справа № 756/16969/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді-доповідача Ящук Т.І., 
суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М., 
за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 листопада 2024 року, ухвалене у складі судді Шевчука А.В., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юрінком-інтер», третя особа - Національна поліція України, про захист честі, гідності та ділової репутації , відшкодування моральної шкоди, 

встановив:

У грудні 2018 року позивач  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Юрінком-інтер» про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди. 
Позов мотивовано тим, що 27.08.2018 року в інтернет-ресурсах, зокрема на сайті газети Юридичний вісник України (ІНФОРМАЦІЯ_2) позивачем виявлено статтю: «ІНФОРМАЦІЯ_3», датовану ІНФОРМАЦІЯ_1. У кінці статті зазначено « ОСОБА_2 . Член Ради адвокатів м. Києва, адвокат, спеціально для ЮВУ». 
У статті повідомлено, зокрема, що п`ятого жовтня цього року ним ( ОСОБА_3 ) було складено протокол стосовно начальника департаменту документального забезпечення Національної поліції України ОСОБА_1 , який неправомірно відмовив адвокату в наданні інформації на адвокатський запит. Печерським районним судом м. Києва прийнято до провадження цей протокол, на даний час триває розгляд справи про адміністративне правопорушення. Не зважаючи на відсутність остаточного рішення суду в справі про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 звернувся зі скаргами на нього (2 скарги) та на ОСОБА_4 (яка не має жодного відношення до складення особисто ним вищезазначеного протоколу) до ВКДКА, в яких просить притягнути їх до дисциплінарної відповідальності.
Крім того після статті надруковано текст: «Від редакції: ЮВУ всі останні роки багато уваги приділяло діяльності адвокатури, її проблемам і здобуткам. Тож публікуючи статтю, ми плануємо і в подальшому відслідковувати дану ситуацію. Особливо нас цікавить рішення КДКА Рівненської області. Чи захистить комісія адвокатів? ».
10.09.2018 року позивач звернувся до ТОВ «Юрінком-інтер» з рекомендованим листом із вимогою спростування інформації на сайті газети Юридичний вісник України (ІНФОРМАЦІЯ_2) у статті «ІНФОРМАЦІЯ_3», датовану ІНФОРМАЦІЯ_1, однак про результати розгляду вказаної вимоги ТОВ «Юрінком-інтер» до цього часу не поінформувало.
Так в опублікованій на сайті Юридичного вісника України викладено розділ (главу) під назвою «Суть справи». У тексті до цього розділу (глави) зазначено, що «в разі виявлення ознак цього адміністративного правопорушення в діях працівника поліції, голова, або уповноважений член регіональної ради адвокатів повинен скласти стосовно нього протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 212-3 КУпАП».
Також, в опублікованій на сайті Юридичного вісника України статті викладено розділ (главу) під назвою: «Скарги у відповідь і дії ВКДК адвокатури»
Позивач стверджував, що ОСОБА_3 , адвокат, як член ради адвокатів м. Києва не маючи повноважень щодо складання протоколу про адміністративні правопорушення до прийняття Печерським районним судом м. Києва рішення за протоколом про адміністративне правопорушення, складеним ним відносно ОСОБА_1 , визнав останнього винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 212-3 КУпАП, про що зазначив у своєму інтерв`ю газеті «Юридичний вісник».
Громадянин ОСОБА_8, який звертався з адвокатським запитом, не мав обґрунтованого права звертатися з таким запитом, оскільки відносно нього відсутня в ЄРАУ інформація про те, що він набув права на зайняття адвокатською діяльність, як це визначено ст. 17 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Щодо звернення ОСОБА_1 зі скаргами незважаючи на відсутність остаточного рішення суду в справі про адміністративне правопорушення, останній зазначає, що у ч. 1 ст. 36 (Ініціювання питання про дисциплінарну відповідальність адвоката) Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що право на звернення до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури із заявою (скаргою) щодо поведінки адвоката, яка може бути підставою для дисциплінарної відповідальності, має кожен, кому відомі факти такої поведінки. Тобто, статтею чітко визначено право на звернення, яке не обмежено обов`язковістю прийнятого судового рішення про визнання дій адвоката незаконними чи такими, які вчинені на порушення закону.
В опублікованій статті Юридичного вісника України (ІНФОРМАЦІЯ_2) під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», датовану ІНФОРМАЦІЯ_1 викладено розділ (главу) під назвою
«Щодо змісту і форми цих скарг».
При цьому, ОСОБА_1 вказує, що Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не визначено змісту та форми скарги щодо поведінки адвоката, а подана ним заява (скарга) оформлена з дотриманням вимог Положення про порядок прийняття та розгляду скарг щодо належної поведінки адвоката.
Також ОСОБА_1 стверджує, що висловлювання ОСОБА_3 щодо його необізнаності в положеннях Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», які викладені у статті, є не коректними та такими, що порушують вимоги ст. 45 Правил адвокатської етики, відповідно до яких у відносинах з іншими учасниками судового провадження адвокат повинен бути стриманим і коректним.
ОСОБА_1 вказує, що рішеннями судів його визнано невинуватим, а стосовно ОСОБА_3 прийнято рішення, що він не уповноважений складати протокол про адміністративне правопорушення.
Крім того, за наслідками розгляду заяви адвоката ОСОБА_3 Департаментом внутрішньої безпеки Національної поліції проведено перевірку, за результатами якої в діях начальника Департаменту документального забезпечення Національної поліції України полковника поліції ОСОБА_1 порушень вимог законодавства України не встановлено. Про результати розгляду заяви ОСОБА_3 його було поінформовано листом ДВБ від 11.01.2018 року, тобто до моменту опублікування зазначеної статті (ІНФОРМАЦІЯ_1).
В опублікованій статті Юридичного вісника України (ІНФОРМАЦІЯ_2) під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», датовану ІНФОРМАЦІЯ_1 , викладено розділ (главу) «Післямова».
В опублікованій статті Юридичного вісника України (ІНФОРМАЦІЯ_2) під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», датовану ІНФОРМАЦІЯ_1 , у підсумку зазначено: « ОСОБА_3 , член Ради адвокатів м. Києва, адвокат, спеціально для ЮВУ».
При цьому, позивач стверджує, що судами різних інстанцій та рішенням дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури (далі - КДКА) Рівненської області ОСОБА_3 визнано особою, яка не уповноважена на складання протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки він не є членом Ради адвокатів міста Києва.
В опублікованій статті Юридичного вісника України (ІНФОРМАЦІЯ_2) під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», датовану ІНФОРМАЦІЯ_1, у підсумку зазначено: «Від редакції: ЮВУ всі останні роки багато уваги приділяла діяльності адвокатури, її проблемам і здобуткам. Тож публікуючи цю статтю, ми плануємо і в подальшому відслідковувати дану ситуацію. Особливо нас цікавитиме рішення КДКА Рівненської області. Чи захистить комісія адвокатів?».
Про прийняте рішення дисциплінарною палатою кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області можна ознайомитися на сайті Національної асоціації адвокатури України у статті під назвою: «Право на заняття адвокатською діяльністю колишньої голови Ради адвокатів м. Києва зупинено - рішення КДКА Рівненської області».
Отже, позивач вважає, що ТОВ «Юрінком-інтер» у статті в газеті «Юридичний вісник України», не перевіривши достовірність інформації, опублікувало відносно ОСОБА_1 недостовірну інформацію про факти скоєння адміністративних правопорушень та відсутності підстав щодо подачі скарги до ВКДКА відносно ОСОБА_6 , не спростувало на вимогу позивача недостовірну інформацію, викладену у вказаній статті, не повідомило про підстави відмови у спростуванні недостовірної інформації, чим, на думку позивача, грубо порушило його права на захист та недоторканність честі, гідності та ділової репутації, поставило під сумнів його професійні здібності, зазначивши, що «ідея та авторство цих скарг не можуть належати чиновнику структурного підрозділу Національної поліції», чим створило передумови читачеві думати про те, що начальник Департаменту документального забезпечення Національної поліції України нездатний читати законодавство, застосовувати його на практиці.
За твердженням ОСОБА_1 , інформація, поширювана щодо нього відповідачем має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення ним вимог чинного законодавства України та прийнятих у суспільстві принципів моралі, етики тощо, та є такою, що порушує його немайнові права і не є оціночним судженням.
На думку ОСОБА_1 поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до нього, що в свою чергу впливає на зниження цінності його особи, приниження його гідності, створення негативної соціальної оцінки його особи в очах оточуючих, порушує його честь, а також ділову репутацію та заподіює моральної шкоди.
Враховуючи наведені обставини, позивач просив суд: 
- визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації ОСОБА_1 інформацію, поширену ТОВ «Юрінком-інтер» в опублікованій на сайті Юридичного Вісника України (ІНФОРМАЦІЯ_2) статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», датовану ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- зобов`язати ТОВ «Юрінком-інтер» спростувати недостовірну інформацію, поширену під час надання інтерв`ю та опубліковану на сайті Юридичного вісника України (ІНФОРМАЦІЯ_2) у статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», датовану ІНФОРМАЦІЯ_1, відносно ОСОБА_1 , начальника Департаменту документального забезпечення Національної поліції України. 
- стягнути з ТОВ «Юрінком-інтер» на користь ОСОБА_1 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 11 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юрінком-інтер» понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 звернувсяз апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Вважає, що суд у рішенні не зазначив, яку саме інформацію він визнав оціночним судженням та яку саме інформацію, на думку суду, позивачем було помилково сприйнято як негативну та недостовірну.
Позивачем було доведено, що факти (інформація), викладені у статті про те, що він незаконно відмовив адвокату у наданні інформації на його запит, не відповідають дійсності, оскільки такі твердження були перевірені судами в межах розгляду справи про адміністративне правопорушення, за результатами чого провадження у справі було закрито у зв`язку з відсутністю у діях позивача складу адміністративного правопорушення.
У матеріалах справи є постанова Печерського районного суду міста Києва від 28.12.2017 року у справі № 757/65382/17-п, відповідно до якого провадження у справі щодо позивача було закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Тобто, станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 рішення у справі вже було ухвалено. При цьому, у статті чітко зазначено, що позивач неправомірно відмовив адвокату у наданні запитуваної інформації. 
Також слід зазначити, що у постанові Печерського районного суду міста Києва від 28.12.2017 року у справі № 757/65382/17-п, що в подальшому підтверджено Апеляційним судом міста Києва у постанові від 25.05.2018 року у справі № 33/796/889/2018, зазначено, що протокол, який складено адвокатом ОСОБА_3, про якого зазначено у статті, складено неуповноваженою особою. 
Правомірно чи неправомірно позивач відмовив у наданні інформації на адвокатський запит, міг встановити лише суд. Судами у вказаних справах було встановлено, що позивач не підписував відповідь на адвокатський запит, яку ОСОБА_3 вважав неправомірною відмовою. Судами встановлено, що відповідь на адвокатський запит, яку ОСОБА_3 визнав неправомірною відмовою, підписав заступник начальника Департаменту документального забезпечення Національної поліції України ОСОБА_9 
В оскаржуваному рішенні зазначено: «У порядку цивільного судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження». 
Позивач вважає, що місцевим судом здійснено підміну понять, оскільки ОСОБА_1 не оскаржував та не просив суд спростувати інформацію, викладену у постановах судів у вказаних справах про адміністративне правопорушення, на яку посилався суд, а наводив ці рішення як доказ того, що інформація, викладена у статті не є оціночним судженням, а фактичним твердженням, оскільки перевірена уповноваженими органами, у даному випадку судами.
Місцевим судом не встановлено та відповідними доказами не підтверджено, що ОСОБА_3 дав інтерв`ю, на підставі чого було опубліковано статтю. При цьому, стаття не містить питань та відповідей, а лише послідовно викладений зміст певної думки. Тобто, суд, ухвалюючи рішення, односторонньо, беручи до уваги лише покази свідка, який є зацікавленою стороною, визнає автором статті ОСОБА_3 . 
Щодо стягнення судових витрат вказує, що 30 000 грн, сплачених за договором № ЮІ-13-05/24 є платою як «гонорар успіху», а не за надання правничої допомоги, хоча у договорі про надання правничої допомоги та додатковій угоді до нього взагалі нічого не зазначено. Крім того, до заяви про розподіл судових витрат не долучено попередній (орієнтовний) розрахунок, акт виконаних робіт не відповідає рахунку та змісту заяви про розподіл судових витрат, а звіт про виконану роботу не відповідає фактичним обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Юрінком-інтер» - Журба К.В. просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Вважає, що при розгляді справи суд першої інстанції дослідив усі докази, заслухав позиції сторін та за результатами повного та всебічного розгляду справи дійшов правильного висновку, що спірна інформація, з огляду на її повний зміст і форму відображення, є оціночним судженням.
Звертає увагу, що інформація, опублікована на сайті Юридичного вісника України (ІНФОРМАЦІЯ_2) у статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3» від ІНФОРМАЦІЯ_1, вже була предметом судового розгляду. Так, рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 28.12.2019 року у справі № 760/33557/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11.06.2020 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист, честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди у задоволенні позову відмовлено. Вказані судове рішення залишено без змін постановою Верховного Суду від 26.05.2022 року.
Щодо стягнення судових витрат вказує, що позивач на стадії судових дебатів не висловлював жодних заперечень щодо заяви представника відповідача про розподіл судових витрат, у якій просили суд стягнути 30 000 грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги на рішення суду першої інстанцій, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 
Представник відповідача ТОВ «Юрінком-інтер» - Журба К.В. (в режимі відеоконференції) заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відносно позивача не було поширено відомості, що не відповідають дійсності, викладені неправдиво, мають виражений негативний характер, а також принижують ділову репутацію останнього, тобто порушують немайнові права позивача, а тому не підлягають визнанню та спростуванню як такі, що не відповідають дійсності.
Оскільки судом не встановлено розповсюдження відповідачем негативної та недостовірної інформації щодо позивача, яка порушує його честь, гідність та ділову репутацію, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, дисциплінарною палатою КДКА Рівненської області розглянуто скаргу начальника Департаменту документального забезпечення Національної поліції України ОСОБА_1, зокрема, на дії адвокатів ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ухвалено рішення від ІНФОРМАЦІЯ_1 № Д/5-6.
У рішенні (7 сторінка) дисциплінарної палати від ІНФОРМАЦІЯ_1 №Д/5-6 зазначено «На засіданні дисциплінарної палати 30.11.2017 року адвокат ОСОБА_3 зазначив «…також пояснив, що ним раніше неодноразово складалися протоколи про адміністративні правопорушення за статтею 212-3 КУпАП, за якими судами накладені адміністративні стягнення (т. 1 а. с. 56-67).
ОСОБА_3 дав інтерв`ю, яке опубліковане на сайті Юридичного вісника України (ІНФОРМАЦІЯ_2) у статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3» від ІНФОРМАЦІЯ_1 у якій зазначено: 
«Суть справи»
Нещодавні події, що відбулися зі мною та Головою ради адвокатів м. Києва ОСОБА_4 стосуються саме такої діяльності по захисту прав адвокатів і змушують мене привернути до них увагу професійного суспільства. Суть справи полягає у наступному. Відповідно до ст. 15 КУпАП, військовослужбовці, військовозобов?язані та резервісти під час проходження зборів, а також особи рядового і начальницького складів Державної кримінально-виконавчої служби України, служби цивільного захисту i Державної служби спеціального зв?язку та захисту інформації України, поліцейські несуть відповідальність за адміністративні правопорушення за дисциплінарними статутами. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до них заохочень, визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом. Однак на даний час у Верховній Раді України лише проект закону «Про дисциплінарний статут Національної поліції України», а тому до його прийняття підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності не визначені законодавцем, а відтак працівники поліції повинні нести відповідальність за вчинення адміністративних правопорушень на загальних засадах.
Виходячи з того, що ст. 2 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» дисциплінарний проступок визначено як невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни, а відповідно до ч. 1 ст. І цього закону службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України, то згідно з ч. 2 ст. 5 даного закону, особи рядового і начальницького складу, яких в установленому законодавством порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної або матеріальної відповідальності, водночас можуть нести і дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.
Разом із тим ч. 2 ст. 16 цього закону передбачає, що в разі проведення за фактом вчинення проступку службового розслідування, кримінального провадження або провадження у справі про адміністративне правопорушення на осіб рядового і начальницького складу дисциплінарне стягнення може бути накладено не пізніше одного місяця з дня закінчення службового розслідування, кримінального провадження або провадження у справі про адміністративне правопорушення, не враховуючи періоду тимчасової непрацездатності або перебування у відпустці. Тобто вказаними вимогами Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» жодним чином не визначено розмежування меж між дисциплінарного та адміністративною відповідальністю.
Такі висновки були зроблені судами, що визнавали працівників поліції винними у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого саме ч. 5 ст. 212-3 КУпАП (Неправомірна відмова в наданні інформації, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності, у відповідь на адвокатський запит, запит Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, її палати або члена відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Отже, в разі виявлення ознак цього адміністративного правопорушення в діях працівника поліції, голова, або уповноважений член регіональної ради адвокатів повинен скласти стосовно нього протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 212-3 КУпАП.».
«Скарги у відповідь і дії ВКДК адвокатури»
П`ятого жовтня цього року мною було складено такий протокол стосовно начальника департаменту документального забезпечення Національної поліції України ОСОБА_1, який неправомірно відмовив адвокату в наданні інформації на адвокатський запит. Печерським районним судом м. Києва прийнято до провадження цей протокол, на даний час триває розгляд справи про адміністративне правопорушення.
Не зважаючи на відсутність остаточного рішення суду в справі про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 звернувся зі скаргами на мене (2 скарги) та на ОСОБА_4 (яка не має жодного відношення до складення особисто мною вищезазначеного протоколу) до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарній комісії адвокатури, в яких просить притягнути нас до дисциплінарної відповідальності. Усі вказані скарги було скеровано головою Вищої кваліфікаційно-дисциплінарній комісії адвокатури ОСОБА_10 до КДКА Рівненської області, хоч ні Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ні Правила адвокатської етики йому не дозволяють цього робити ».
«Щодо змісту і форми цих скарг»
Окремої уваги заслуговує зміст та форма вказаних скарг, які не відповідають встановленим вимогам заяви (скарги) щодо неналежної поведінки адвоката (копії звернень надані редакції).
По-перше, підписант виказує неабияку обізнаність у профільному законодавстві щодо адвокатури, цитує рішення, положення, порядки та регламенти, прийняті Радою адвокатів України, розпорядження Голови Національної асоціації адвокатів України. Додає до своїх звернень їх копії, матеріали службової переписки із секретаріатом Національної асоціації адвокатів України. Мені недоречно висловлювати в цій статті власні припущення, але стиль та місце подання цих звернень, швидкий їх розподіл на КДКА іншого регіону наводять на думки, що ідея та авторство цих скарг не можуть належати чиновнику структурного підрозділу Національної поліції.
По друге, підписант звертається до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарній комісії адвокатури як фізична особа, однак використовує бланк, печатку, Національної поліції, що прямо заборонено Інструкцією з діловодства НПУ та іншими актами. Навіть використовуються підлеглі, що друкують і прошивають звернення, прізвища яких, як виконавців, зазначено в самих зверненнях. Я не виключаю, що в діях ОСОБА_1 , в даному випадку можуть міститись ознаки адміністративних правопорушень, передбачених статтями 172-7, 172-8, 184-1 КУпАП, однак це окрема тема.
По третє, підписант, наводячи міркування щодо того, що я не мав права складати стосовно нього протокол про адміністративне правопорушення, стверджує, що в моїх діях, на його думку, вбачається «зловживання управлінсько-владними функціями адвоката». Пункт 4 Положення про порядок прийняття та розгляду скарг щодо неналежної поведінки адвоката, яка може мати наслідком його дисциплінарну відповідальність, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 30 серпня 2014 року №120 прямо вказує: визнання інших діянь (крім вищезазначених) дисциплінарним проступком адвоката та притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності за їх вчинення не допускається. 
Звичайно, підписантом не наведено будь-яких фактів, тверджень та мотивів з приводу того, що саме я порушив, або що саме не виконав у розумінні ч. 2 ст. 34 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», більше того, поняття «управлінсько-владні функції адвоката» не містить ні цей закон, ні Правила адвокатської етики, ні будь-який інший акт законодавства.
Ці та інші доводи, що свідчать про відсутність підстав для порушення дисциплінарних справ було наведено мною та ОСОБА_4 до КДКА Рівненської області, яка 15 грудня цього року буде вирішувати питання про порушення або відмову в порушенні дисциплінарної справи стосовно нас.».
«Післямова»
Підсумовуючи, хочу заявити, що не вбачаю у своїх діях та діях ОСОБА_4 наявності будь-яких ознак дисциплінарного проступку адвоката. Мені не соромно перед будь-яким адвокатом, права якого я захищав і захищатиму, як і не соромно за двічі висловлену довіру адвокатської спільноти Києва. Обираючись для цього, я усвідомлював, що наслідки моєї діяльності можуть бути, в тому числі, негативними і для мене самого. Тому я позбавлений ілюзій щодо неможливості ухвалення кваліфікаційно-дисциплінарною комісією негативних рішень як стосовно мене, так і стосовно ОСОБА_4 . Але усвідомлення свої правоти та відсутність докорів колег щодо самовідданості, позбавляють мене почуття страху за себе особисто, хоч притягнення нас до дисциплінарної відповідальності з надуманих, вигаданих підстав може покласти початок створенню вкрай небезпечних прецедентів для адвокатури в цілому в аспекті того, що ми самі, в угоду іншим, готові переслідувати і карати тих, хто нас захищає.....
«ОСОБА_3, член Ради адвокатів м. Києва, адвокат, спеціально для ЮВУ».
«Від редакції: ЮВУ всі останні роки багато уваги приділяла діяльності адвокатури, її проблемам і здобуткам. Тож публікуючи цю статтю, ми плануємо і в подальшому відслідковувати дану ситуацію. Особливо нас цікавитиме рішення КДКА Рівненської області. Чи захистить комісія адвокатів » (т. 1 а.с. 30-33).

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Згідно зі ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
За змістом ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, у такий же спосіб, у який вона була поширена.
Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.
При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі «Інтернет» чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Крім цього, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням; встановити факт поширення недостовірної інформації та що поширена інформація стосується саме особи позивача й порушує його особисті немайнові права або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
У пункті 6.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) викладено правовий висновок про те, що не можна визнати інформацію такою, що має характер оціночних суджень, якщо ця інформація стосується конкретних подій, конкретної особи (позивача) та подається як установлений факт, тобто…повідомляється чітко, точно та є констатацією факту. Подібних за змістом правових висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 760/2753/17-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 483/1556/16-ц, від 07 листопада 2019 року у справі № 344/3331/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 757/46387/15-ц.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.
Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.
Статтею 10 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду, і є необхідним в демократичному суспільстві.
Як зазначено у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі «Lingens v. Austria», № 9815/82, § 46, 08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.
Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.
Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав.

У постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 536/911/21 зазначено, що «недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Негативною потрібно вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».
Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів .

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 звертався з позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, у якому заявляв позовні вимоги, зокрема, про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та порушує право на недоторканість його ділової репутації, інформацію, поширену відповідачем ОСОБА_3 в опублікованій на сайті Юридичного вісника України (ІНФОРМАЦІЯ_2) статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3» від ІНФОРМАЦІЯ_1. 
Солом`янський районний суд м. Києва рішенням від 28.12.2019 року у справі № 760/33557/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11.06.2020 року та постановою Верховного Суду від 26.05.2022 року, у задоволенні позову відмовив.
Суди у справі № 760/33557/18 дійшли висновку, що відносно позивача ОСОБА_1 не поширено відомостей, що не відповідають дійсності, викладені неправдиво, мають виражений негативний характер, а також принижують ділову репутацію останнього, тобто порушують немайнові права позивача, а тому не підлягають визнанню та спростуванню як такі, що не відповідають дійсності.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 26 травня 2022 року у справі № 760/33557/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, «з інформації, поширеної на сайті Юридичного вісника України у статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», датованої 26 січня 2018 року, судами не було встановлено, що відповідач стверджував та/чи визнав позивача винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 212-3 КУпАП. Також інша інформація викладена у зазначеній статті, містить оціночні судження відповідача, оскільки викладена з точки зору оцінки подій, учасником яких він став, на відповідність їх вимогам чинного законодавства, в тому числі в обґрунтування відсутності правових підстав для притягнення відповідача до дисциплінарної відповідальності за скаргою позивача. Тому суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що наведена позивачем інформація помилково сприйнята ним як негативна, недостовірна та така, що порушує його особисті немайнові права.»
У контексті спірних правовідносин, що є предметом судового розгляду у цій цивільній справі № 756/16969/18, наведені вище рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій у справі № 760/33557/18 заслуговують на увагу суду, оскільки ними встановлені обставини, що мають істотне значення для прийняття судом законного, справедливого та обґрунтованого рішення за результатом розгляду даної цивільної справи та не підлягають доказуванню на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України, відповідно до положень якої, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом не встановлено та відповідними доказами не підтверджено, що ОСОБА_3 дав інтерв`ю, на підставі чого було опубліковано статтю.
Як вбачається зі змісту вказаних судових рішень у справі № 760/33557/18, в якій ОСОБА_3 є відповідачем, зокрема, постанови Верховного Суду від 26 травня 2022 року, судами встановлено, що відповідачем під час надання інтерв`ю, яке опубліковане на сайті Юридичного вісника України (ІНФОРМАЦІЯ_2) у статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3» від 26 січня 2018 року, зазначено:» та наведено зміст вищевказаної статті. 
У цій справі позивач вважає недостовірною щодо себе і вимагає спростування окремої інформації, опублікованої на сайті Юридичного вісника України (ІНФОРМАЦІЯ_2) статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3» від ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме:
1) «П`ятого жовтня цього року мною було складено такий протокол стосовно начальника департаменту документального забезпечення Національної поліції України ОСОБА_1 » (Інформація-1).
2) «який неправомірно відмовив адвокату в наданні інформації на адвокатський запит» (Інформація-2).
3) «відмовив адвокату» (Інформація-3).
4) «Не зважаючи на відсутність остаточного рішення суду в справі про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 звернувся зі скаргами» (Інформація-4).
5) «Окремої уваги заслуговує зміст та форма вказаних скарг, які не відповідають встановленим вимогам заяви (скарги)» (Інформація-5).
6) «підписант виказує неабияку обізнаність у профільному законодавстві щодо адвокатури, цитує рішення, положення, порядки та регламенти, прийняті Радою адвокатів України, розпорядження Голови Національної асоціації адвокатів України» (Інформація-6).
7) «Я не виключаю, що в діях ОСОБА_1 , в даному випадку можуть міститись ознаки адміністративних правопорушень, передбачених статтями 172-7, 172-8, 184-1 КУпАП» (Інформація-7).
Проаналізувавши спірну інформацію з огляду на її повний зміст і форму відображення, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що така інформація не містить відомостей, що не відповідають дійсності, викладені неправдиво та мають виражений негативний характер щодо позивача. 
Так, щодо інформації статті: «П`ятого жовтня цього року мною було складено такий протокол стосовно начальника департаменту документального забезпечення Національної поліції України ОСОБА_1», то позивач у позовній заяві не спростовує і не заперечує того факту, що 05.10.2017 року відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення, лише наводить доводи щодо того, що зазначений протокол складено не уповноваженою особою. Отже, вказана інформація не є недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності або викладена неправдиво. 
Щодо інформації статті: «який неправомірно відмовив адвокату в наданні інформації на адвокатський запит»; «відмовив адвокату», то за своїм змістом така інформація є оціночними судженнями, критичними зауваженнями чи припущеннями, оскільки відображає власні думки доповідача, його особисте сприйняття діяльності позивача. 
Щодо інформації: «Не зважаючи на відсутність остаточного рішення суду в справі про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 звернувся зі скаргами», то у позовній заяві позивач не спростовує і не заперечує того факту, що він звертався зі скаргами відносно певних осіб. Отже, вказана інформація не є недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності або викладена неправдиво. При цьому за своїм змістом і характером така інформація не є негативною щодо позивача.
Інформація: «Окремої уваги заслуговує зміст та форма вказаних скарг, які не відповідають встановленим вимогам заяви (скарги)» за своїм змістом є оціночними судженнями, критичними зауваженнями чи припущеннями, оскільки відображає власні думки доповідача щодо оформлення позивачем певних документів. 
Інформація : «підписант виказує неабияку обізнаність у профільному законодавстві щодо адвокатури, цитує рішення, положення, порядки та регламенти, прийняті Радою адвокатів України, розпорядження Голови Національної асоціації адвокатів України» за своїм змістом і характером не є негативною щодо позивача, доповідач із застосуванням мовно-стилістичних засобів, з власної точки зору, описує своє відношення щодо особистих характеристик позивача. 
Щодо інформації: «Я не виключаю, що в діях ОСОБА_1 , в даному випадку можуть міститись ознаки адміністративних правопорушень, передбачених статтями 172-7, 172-8, 184-1 КУпАП», то її не можна розуміти так, що доповідач стверджував та/чи визнав позивача винним у вчиненні адміністративних правопорушень, оскільки така інформація не містить фактичних тверджень, а фактично є припущенням. 
Що стосується решти змісту оспорюваної інформації у статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», датованої ІНФОРМАЦІЯ_1, то колегія суддів погоджується із висновками місцевого суд про те, що вона є оціночними судженнями автора, оскільки викладена з точки зору оцінки подій, учасником яких він став, на відповідність їх вимогам чинного законодавства, в тому числі в обґрунтування відсутності правових підстав для притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності за скаргою позивача.
Таким чином, наведена позивачем інформація, помилково сприйнята ним як негативна і недостовірна та не є такою, що порушує його особисті немайнові права.
Враховуючи те, що позивач не надав суду доказів, які свідчать, що поширення відповідачем оспорюваної інформації завдало шкоди честі та гідності позивача, а також його діловій репутації, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 вимог прозахист честі, гідності та ділової репутації. 
Оскільки судом не встановлено розповсюдження відповідачем негативної та недостовірної інформації щодо позивача, яка порушує його честь, гідність та ділову репутацію, то позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, як такі, що мають похідний характер, також не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував судові рішення у справі № 757/65382/17-п, в яких судами встановлено, що протокол, який складено адвокатом ОСОБА_3, складено неуповноваженою особою, та що справу про адміністративне правопорушення за протоколом, складеним ОСОБА_3 05.10.2017 року закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 212-3 КУпАП, не відповідають обставинам справи та спростовуються наступним. 
З відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, встановлено, що постановою Печерського районного суду м. Києва від 28.12.2017 року у справі № 757/65382/17-ппровадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 212-3 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Дійшовши до висновку про те, що на момент складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 ОСОБА_3 не був членом Ради адвокатів м. Києва, а відтак не мав повноважень на складання протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 5 ст. 212-3 КУпАП відносно ОСОБА_1 , суддя районного суду ухвалив рішення про закриття провадження у справі за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.
Однак, постановою Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2018 року постанову Печерського районного суду м. Києва від 28 грудня 2017 року скасовано. Прийнято нову постанову, якою справу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 212-3 КУпАП щодо ОСОБА_1 повернуто на новий судовий розгляд до Печерського районного суду м. Києва.
У постанові апеляційного суду зазначено, що складання протоколу про адміністративне правопорушення неуповноваженою на те особою само по собі, за відсутності інших обставин, не може бути підставою для закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діях особи складу адміністративного правопорушення.
Постановою Печерського районного суду м. Києва від 09 серпня 2018 року справу про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 212-3 КУпАП повернуто до Ради адвокатів м. Києва (м. Київ, вул. Білоруська, 30), для належного оформлення.
Вказане судове рішення мотивовано тим, що протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 складений не уповноваженою на це особою, що є підставою для повернення матеріалів стосовно ОСОБА_1 до Ради адвокатів м. Києва для належного оформлення.
Таким чином, судами у справі № 757/65382/17-п не встановлено будь-яких обставини щодо наявності/відсутності підстав вважати позивача ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 212-3 КУпАП.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що зміст спірної інформації, поширеної щодо позивача, не свідчить про те, що доповідач стверджував та/чи визнав позивача винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 212-3 КУпАП, не містить категоричних висловів з цього приводу, тоді як доповідач із застосуванням мовно-стилістичних засобів, з власної точки зору, описав особисте сприйняття діяльності позивача. 
Також колегія суддів враховує, що позивач є публічною особою, тому межа допустимої критики з приводу того, як він виконує свої повноваження, є значно ширшою, а поширена інформація стосувалася саме щодо його діяльності як публічної особи.
На підставі викладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги сторони позивача про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються висновками суду, викладеними в його рішенні.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу сторони позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Згідно з ч. 1, п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Таким чином, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Під час розгляду справи у суді першої інстанції сторона відповідача просила суд стягнути з позивача 30 000 грн понесених відповідачем судових витрат, пов`язаних з розглядом судової справи.
Врахувавши положення ст. 141 ЦПК України, співмірність вимог, складність справи та час витрачений представниками на представництво, суд першої інстанції обґрунтовано вважав можливим і достатнім стягнення із позивача на користь відповідача 10 000 грн в рахунок компенсації витрат на правову допомогу.
Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції сторона відповідача подала заяву про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, в якій просила стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юрінком-інтер» понесені судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. 
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції стороною відповідача надано договір про надання правничої допомоги та комплексне юридичне обслуговування від 13.05.2024 року (т. 3 а.с. 6-9), додаткову угоду до договору про надання правничої допомоги від 28.02.2025 року (т. 3 а.с. 10, 11).
У п. 1.3 додаткової угоди до договору про надання правничої допомоги від 28.02.2025 року, укладеної між ТОВ «Юрінком-Інтер» та АО «Капітал Парнерс» вказано, що у порядку та на умовах договору від 13.05.2024 року № ЮІ-13-05/24 та додаткової угоди від 28.02.2025 року адвокатське об`єднання здійснює юридичні послуги з надання професійної правничої допомоги при розгляді цивільної справи № 756/16969/18 у Київському апеляційному суді, в тому числі ознайомлення з матеріалами справи, підготовка клопотань, відзиву, заперечень, участь у судових засіданнях тощо.
Вартість юридичних послуг, зазначених у п. 1.3, визначається у фіксованому розмірі і не залежить від тривалості розгляду даної справи та складає 10 000 гривень і проводиться оплата протягом 3-х календарних днів 100 % розмірі з моменту отримання рахунку про надані послуги (п. 1.6). 
У заяві про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції стороною відповідача зазначено, що обсяг наданих послуг та виконаних робіт є таким: 28.02.2025 року - підготовка та подання клопотання про ознайомлення з матеріалами справи № 756/16969/18 - адвокат Журба К.В. (1 год.); 04.03.2025 року - ознайомлення з матеріалами справи № 756/16969/18 у Київському апеляційному суді - адвокат Журба К.В. (3 год.); 05.03.2025 року - підготовка відзиву на апеляційну скаргу у справі № 756/16969/18 - адвокат Журба К.В. (3 год.); надіслання відзиву на апеляційну скаргу у справі № 756/16969/18 позивачу та суду - адвокат Журба К.В. (0,5 год.); підготовка заяви про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції - адвокат Журба К.В. (2,5 год.). 
Від позивача ОСОБА_1 надійшли заперечення на заяву про розподіл судових витрат, у якій останній просить заяву адвоката Журби К.В. про розподіл судових витрат залишити без задоволення, посилаючись на те, що він не отримував відзиву на апеляційну скаргу, а заява про розподіл судових витрат може бути подана лише із першою заявою по суті (у даному випадку з відзивом).
Надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат ТОВ «Юрінком-Інтер» на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); фактичним обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для сторони, вимоги ч. 3 ст. 141 ЦПК України щодо необхідності врахування при вирішенні питання про розподіл судових витрат, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, апеляційний суд дійшов висновку, що витрати на послуги адвоката в сумі 10 000 грн. є завищеними, непропорційними з предметом спору, складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт та не відповідають критерію розумної необхідності таких витрат.
Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги обсяг вчинених процесуальних дій, обсяг виконаної адвокатом роботи на стадії апеляційного провадження, враховуючи складність справи, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), принцип розумності судових витрат, їх пропорційності до предмета спору, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ТОВ «Юрінком-інтер», із суми 10 000 грн до суми 3000 грн.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 листопада 2024 року - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юрінком-інтер» судові витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 3000 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 05 січня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І. 

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.