справа № 367/8526/24 головуючий у суді І інстанції Одарюк М.П.
провадження № 22-ц/824/2550/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 лютого 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді Березовенко Р.В., 
суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Майко Мариною Валентинівною на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Гостомельська селищна військова адміністрація Бучанського району Київської області про визнання права власності на частину будинку за набувальною давністю,
В С Т А Н О В И В:
у серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Гостомельська селищна військова адміністрація Бучанського району Київської області про визнання права власності на частину будинку за набувальною давністю, в якому просив:
визнати за позивачем право власності на 1/8 частину житлового будинку АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
В обґрунтування позову посилається на те, що він є власником 7/8 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . 1/8 частина вказаного житлового будинку зареєстрована за відповідачкою.
Позивач зареєстрований в будинку з 20 травня 1989 року, а проживає з самого народження (1947 року), за свій кошт здійснює поточний та капітальний ремонт, користується усіма комунально-побутовими послугами та систематично та своєчасно сплачує кошти за проведення всіх необхідних комунікацій та здійснення ремонтно-експлуатаційних робіт. Він фактично володіє 1/8 частиною житлового будинку, яка належить відповідачці з 1989 року, ніяких дій для приховування цього факту не здійснює, усі сусіди з ним знайомі та підтвердять факт його проживання.
В 2011 році позивач уже звертався до суду з аналогічним позовом, в тому числі з позовною вимогою про визнання за ним права власності на 1/8 частину спірного житлового будинку. Однак, в цій частині Ірпінський міський суд своїм рішенням від 28 листопада 2011 року відмовив з причин не надання ним суду доказів того, що ОСОБА_2 на час розгляду справи є живою особою. Всі можливі пошуки її на території України не закінчилися успіхом, інформацію із відділу РАЦС він отримати самостійно не може, через те, що він не є кровним родичем.
Вважає, що довів факт набуття права власності за набувальною давністю на 1/8 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки він добросовісно і відкрито користується нерухомим майном на протязі більше десяти років, а зазначена обставина вже встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили. Від 2011 року додалося ще тринадцять років фактичного користування спірною часткою будинку. Внаслідок збройного нападу російської федерації на території України та бойовими діями на території селища Гостомель з 24 лютого 2022 року по 30 березня 2022 року будинок частково пошкоджений снарядами ворога, виникає необхідність у отриманні матеріального відшкодування вартості відновлення, яке без присутності всіх співвласників отримати за законом не можливо. Саме по собі визнання права власності за набувальною давністю за ним не суперечить закону і не порушує права відповідача, яка жодного дня не користувалася своєю власністю та у будинку не проживала. Свободи чи інтереси інших осіб не порушені, а таким чином визнання права власності за набувальною давністю за таких обставин це єдиний спосіб захисту його прав, а відтак виникає необхідність у подачі даного позову.
Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 25 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, представниця ОСОБА_1 - адвокатка Майко Марина Валентинівна 10 вересня 2025 року через систему Електронний суд подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, просила скасувати заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 червня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Підтримавши доводи позовної заяви, представниця апелянта вказала, що під час судового розгляду справи зазначала, що спірний будинок було пошкоджено внаслідок збройного нападу російської федерації на території України та бойовими діями на території селища Гостомель з 24 лютого 2022 року по 30 березня 2022 року снарядами ворога, а позивач як власник більшої частини будинку не може отримати матеріальне відшкодування вартості відновлення. Однак, зазначена обставина не є основним мотивом звернення до суду з даним позовом, а слугує додатковим доказом обґрунтованості позиції позивача.
З 1989 року позивач проживає у спірному будинку, добросовісно володіє, відкрито та безперервно користується ним значно більше десяти років. З позовними вимогами про те, що позивач незаконно ним володіє і користується ніхто не звертався, в тому числі і представники громади, інтереси якої на разі представлені Гостомельською селищною військовою адміністрацією Бучанського району Київської області, що підтверджується відсутністю такої інформації в офіційному веб порталі «Судова влада», що є відкритим джерелом інформації.
Позивач є суб`єктом, який здатний набути у власність 1/8 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Законність об`єкта володіння підтверджена інформаційною довідкою бюро технічної інвентаризації від 19 липня 2023 року, згідно якої 1/8 частина житлового будинку зареєстрована за відповідачем по справі ОСОБА_2 на підставі рішення народного суду від 16 червня 1972 року м. Ірпінь, Київської області.
Позивач добросовісно заволодів чужим майном, відкрито та безперервно ним володіє, адже частки в будинку не виділені в натуру та 1/8 частина будинку фактично перебуває в його постійному володінні та користуванні більше 27 років.
Норми закону про обмеження або заборону саме позивачу набути право власності за набувальною давністю відсутні, а таке право може виникнути виключно на підставі рішення суду.
Добросовісність позивача, як одна із загальних засад цивільного судочинства полягає в його чесній поведінці відносно об`єкта нерухомого майна, прагненні сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Більше того, на 1/8 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 ніколи ніхто не претендував та не претендує. Позивач володіє частиною будинку відкрито, без таємниць, не вчиняє та не вчиняв ніколи дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння та поводиться з відповідною частиною майна так само, як поводився б з ним власник.
Таким чином, за наявності всіх вказаних умов у сукупності, позивач довів факт набуття права власності за набувальною давністю на 1/8 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки він добросовісно і відкрито користується нерухомим майном протягом більше 10-ти років, а зазначена обставина вже раніше була встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили. Від 2011 року до 2025 року обставини у позивача змінилися, додалося іще 14 років фактичного користування спірною часткою будинку.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Майко Мариною Валентинівною на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Гостомельська селищна військова адміністрація Бучанського району Київської області про визнання права власності на частину будинку за набувальною давністю, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 грудня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.
У судовому засіданні представниця ОСОБА_1 - адвокатка Майко Марина Валентинівна доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.
У судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши думку учасниці справи, яка прибула у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є власником 7/8 частин будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 січня 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Ірпінської міської нотаріальної контори Запісочною О.А. та зареєстрованого в реєстрі за №2-241 та рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 липня 2011 року у справі №2-870/2011.
1/8 частина будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі рішення народного суду від 16 червня 1972 року, що вбачається із інформації про об`єкт нерухомого майна КП КОР «Київське обласне бюро технічної інвентаризації».
Як вказує позивач у позовній заяві, він на протязі 24 років відкрито, безперервно володіє будинком який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , проводить в цьому будинку ремонтні та будівельні роботи, тобто добровільно заволодів чужим майном, а саме майном ОСОБА_2 і продовжує відкрито, безперервно цим нерухомим майном володіти.
До матеріалів справи позивачем не надано доказів на підтвердження тих обставин, що ОСОБА_2 померла.
Ухвала Ірпінського міського суду Київської області від 08 січня 2025 року про витребування у Ірпінського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) інформації про смерть ОСОБА_2 виконана не була, оскільки не було вказано персональні дані останньої (число, місяць та рік народження), які не були зазначені позивачем у клопотанні про витребування доказів.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що він є добросовісним набувачем 1/8 частини будинку, право власності на яку просить визнати за набувальною давністю, а сам по собі факт користування позивачем цим майном не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом.
Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних вище тобто передбачених чинним законодавством умов у їх сукупності.
У постанові від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком касаційного суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави.
Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
За обставинами цієї справи, житловий будинок АДРЕСА_1 перебуває у власності сторін у наступних частках: 7/8 частин у власності ОСОБА_1 , а 1/8 частина - у власності ОСОБА_2 .
Враховуючи той факт, що позивач з 1947 року фактично проживає у спірному будинку та з 20 травня 1989 року в ньому зареєстрований, а відповідачка є власницею своєї частки на підставі рішення народного суду від 16 червня 1972 року м. Ірпінь Київської області, колегія суддів критично оцінює ту обставину, що позивач при заволодінні спірним майном не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності. Користуючись 1/8 часткою спірного будинку позивач був обізнаний про особу її власника і про відсутність у нього прав на майно, що спростовує позицію апелянта про дотримання ним критерію добросовісності на момент заволодіння спірним майном.
При цьому ОСОБА_2 (особисто або її спадкоємці) не відмовилася від права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, що виключає можливість набуття позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.
Сам по собі факт користування ОСОБА_1 частиною будинку, утримання його в належному стані, проведення капітального та поточного ремонтів, здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю, на що звернув увагу Верховний Суд у постанові від 02 липня 2020 року у справі №337/4725/18.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, та надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, дійшов загалом обґрунтованого висновку про відсутність умов, визначених статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на 1/8 частку житлового будинку АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
Інші доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та також не спростовують висновків суду.
Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті спору.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представницею - адвокаткою Майко Мариною Валентинівною - залишити без задоволення.
Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 червня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 05 лютого 2026 року.
Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова