ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2025 року	Львів	Справа № 140/10872/24 пров. № А/857/2994/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                                 Матковської З.М.,
суддів                                                                                   Качмара В.Я., Ноча С.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року у справі № 140/10872/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії (головуючий суддя першої інстанції Смокович В.І., час ухвалення - у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, місце ухвалення м. Луцьк, дата складання повного тексту рішення 09 грудня 2024 року),-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 , позивач) звернулася із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі – ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі – ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, відповідач 2) про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 30 липня 2024 року №0329500109631 щодо відмови в призначенні позивачу пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області призначити позивачу пенсію із зменшенням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, з 09 травня 2024 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 06 січня 1984 року по 28 серпня 1987 року постійно проживала в селищі Маневичі Камінь-Каширського району Волинської області, яке відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року № 106 належить до зони гарантованого добровільного відселення. В період з 01 вересня 1987 року по 02 липня 1991 року навчалась в Луцькому державному педагогічному інституті імені Лесі Українки та з 29 серпня 1987 року зареєстрована та проживала у гуртожитку, який заходиться в місті Луцьк. Зазначає, що навчаючись у Луцькому державному педагогічному інституті імені Лесі Українки на період канікул, а саме 201 день, постійно проживала в селищі Маневичі без реєстрації. В подальшому, після закінчення інституту, 03 липня 1991 року повернулась на постійне місце проживання в селище Маневичі, де постійно проживала без реєстрації до 28 жовтня 1991 року, тобто 118 днів, а з 29 жовтня 1991 року, зареєструвавшись, по даний час проживає у вказаному населеному пункті.  Зазначає, що у зв`язку із тим, що з 26 квітня 1986 року по 01 січня 1993 року   ОСОБА_2 постійно проживала в селищі Маневичі Камінь-Каширського Волинської області більше трьох років, а саме: 3 роки 4 місяці 17 днів, тому її віднесено до 3 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та, видано посвідчення серії НОМЕР_1 .
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року у справі № 140/10872/24 в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт покликається на те, що наявність у позивача посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» підтверджує факт проживання або роботи позивача станом на 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, а отже позивач має право на зниження пенсійного віку. Вважає, що оскільки посвідчення на даний момент є чинним, відтак факт проживання в селищі Маневичі Камінь-Каширського району Волинської області, яке відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року № 106 належить до зони гарантованого добровільного відселення, більше 3-ох років є доведеним.
Просить скасувати рішення суду та задовольнити позов.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_2 має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 виданого 06 квітня 1993 року (арк. спр. 18).
Позивач 18 червня 2024 року звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії на підставі статті 15 Закону України “Про пенсійне забезпечення” та статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” (арк. спр. 32).
Пунктом 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок №22-1) визначено, що заява на призначення/перерахунок пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (сервісний центр).
Після реєстрації заяви та сканування документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, та відповідно до пункту 4.3. Порядку №22-1 рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.
Відповідно до пункту 4.2 Порядку розгляд документів, наданих позивачем, провадився за принципом “екстериторіальності” Головним управління Пенсійного фонду України в Харківський області, яким відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Законів України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, так як не доведено проживання не менше 3 років станом на 01 січня 1993 року у зоні гарантованого добровільного відселення, про що 25 червня 2024 року прийнято рішення № 032950010631 (арк. спр. 34).
ОСОБА_2 23 липня 2024 року повторно звернулась до ГУ ПФУ у Волинській області про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” зворот арк. спр. 34-35).
Розгляд документів, наданих позивачем, провадився за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, яким 30 липня 2024 року прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії № 032950010631 (арк. спр. 35).
Відповідачем 2 встановлено, що вік заявника становить 54 роки, страховий стаж – 32 роки 7 місяців 28 днів. Період роботи (проживання) у зоні гарантованого добровільного відселення відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” станом на 01 січня 1993 року - 2 роки 8 місяців 20 днів.
Період з 27 серпня 1990 року по 13 жовтня 1990 року не врахований, оскільки в довідці від 15 липня 2024 року №03-25/03-2018 зазначена ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 та відсутня інформація про зміну прізвища з ОСОБА_4 на ОСОБА_1 . Після надання документів про зміну прізвища, вказаний період роботи на 01 січня 1993 року становитиме 2 роки 10 місяців 7 днів.
Не погоджуючись з рішенням ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 30 липня 2024 року № 032950010631 про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” позивач звернулася з позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що позивач не підтвердила належними письмовими доказами своє проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років, відтак не має права на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону №796-XIІ.
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору, оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає  Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991  (далі  - Закон №796-XII).
Згідно абз.4 п.2 ч.1  ст.55 Закону №796-XII, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого  статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"  потерпілим від Чорнобильської катастрофи: особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років на 3 роки, та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Відповідно до п.2 ч.1  ст.55 Закону №796-XII  початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Частиною 2  ст. 55 Закону №796-XII  передбачено, що пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року.
Відтак, право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії станом на 01.01.1993  не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі абз. 5 ч. 2  ст. 55 Закону України №796-XII від 28.02.1991  - є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років з моменту аварії до 01 січня 1993 року.
Оцінюючи обґрунтованість тверджень позивача щодо наявності у неї права на призначення пенсії суд враховує, що згідно з п.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до  Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого  постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005, до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року №122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм  статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").
Верховний Суд у постановах від 17.06.2020 року по справі №572/456/17 (провадження №К/9901/22569/18, К/9901/22573/18), та від 31.07.2019 року по справі №572/1173/17 (провадження №61-34544св18) зазначив, що періоду (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення. Так, Верховний Суд сказав, що відповідно до наведених вище положень законодавства, підставою для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи).
Факт постійно проживання чи постійної роботи у зоні гарантованого добровільного відселення підтверджується, в тому числі  довідкою про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями).
Наявними матеріали справи підтверджено, що позивачу 06 квітня 1993 року видано посвідчення громадянина (громадянки), який постійно працював чи працює, або проживає чи проживав у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення у 1986-1992 роках серії НОМЕР_1 , відповідно до якого ОСОБА_2 має право на пільги та компенсації, встановлені Законом №796-ХІІ (арк. спр. 18).
Разом з тим, довідкою, виданою Виконавчим комітетом Маневицької селищної ради від 11 квітня 2024 року №2112, підтверджується факт проживання ОСОБА_2 з 06 січня 1984 року по 28 серпня 1987 року та з 29 жовтня 1991 року по даний час у селищі Маневичі Камінь-Каширського району Волинської області, яке відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року №106, віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.
Судом встановлено, що в період з 01 вересня 1987 року по 02 липня 1991 року ОСОБА_2 навчалась у Луцькому державному педагогічному інституті Лесі Українки (наразі - Волинський національний університет імені Лесі України), що підтверджується архівною довідкою від 15 липня 2024 року №03-25/03/2018 виданою Волинським національним університетом імені Лесі України (арк. спр. 12).
У вказаний період позивач проживала та була зареєстрована у місті Луцьк, що останньою не заперечується.
Пенсійним органом, із наданих до заяви документів, враховано вказану довідку та підтверджено факт проживання та роботи позивача на території гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року 02 роки 08 місяці 20 днів.
Час проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії до 1 січня 1993 року є недостатнім для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до абз. 5 п. 2  ст. 55 Закону України  «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки цим Законом чітко зазначена умова, що особа  за станом на 1 січня 1993 року має прожити або відпрацювати у цій зоні не менше 3 років.
Вказаним  Законом №796-ХІІ  підтверджується, що саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом для такої категорії.
Разом з тим, користування пільгами визначеними Законом та наявність лише посвідчення відповідної категорії не є безумовною підставою  для призначення пенсії зі зниження віку, відповідно до ст. 55 Закону України  «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Позивач вказує, що навчаючись у Луцькому державному педагогічному інституті імені Лесі Українки у період канікул, а саме 201 день, що підтверджується архівною довідкою від 15 липня 2024 року №03-25/03/2018 виданою Волинським національним університетом імені Лесі України, перебувала в селищі Маневичі, де проживають її батьки.
Суд констатує, що зарахування позивачу до стажу періоду перебування на канікулах в селищі Маневичі не гуртуються на правильному застосуванні норм законодавства, що регулює спірні правовідносини, оскільки Закон № 796-ХІІ передбачає необхідність фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року у справі №500/551/23.
Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що сторонами не представлено, та судом не здобуто те, що з моменту аварії на ЧАЕС 26.04.1986 по 01.01.1993 вона проживала в зоні гарантованого добровільного відселення.
Відсутність інших належних та допустимих доказів на підтвердження періоду постійного проживання (роботи) позивача на територіях гарантованого добровільного відселення, в тому числі рішень судів, довідок органів місцевого самоврядування (підприємств, установ, організацій)  немає підстав для призначення пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону, як того вимагає Порядок.
Наявні документи не підтверджують обов`язкової умови для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, згідно із ст. 55 Закону України  Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, а саме робота або проживання особи у зоні не менше 3 років.
Виходячи з аналізу правових норм та обставин даної справи, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року у справі № 140/10872/24 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. П. Нос