ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року	Справа № 495/6926/24	
 	Номер провадження 2/495/488/2026	

Білгород-Дністрвоський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Мишка В.В.,
із участю секретаря судового засідання Федорової Л.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про розірвання шлюбу, позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

Встановив:
16.07.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про розірвання шлюбу, позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.
1.Стислий виклад позиції позивача.
Вимоги позивача обґрунтовані тим, що позивач ОСОБА_1 20.07.2018 року зареєстрував шлюб разом з відповідачем ОСОБА_2 у Харківському міському відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про що вказаним відділом державної реєстрації актів цивільного стану зроблено відповідний актовий запис за № 2695 та видано свідоцтво про шлюб.
Позивач та Відповідач від шлюбу мають спільну дитину, сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Водночас, після припинення спільного проживання Відповідач взагалі перестала проявляти до дитини уваги, не цікавиться його здоров`ям та розвитком, перестала бути присутньою у його житті.
На даний час, дитина проживає із Позивачем та перебуває на утриманні Позивача, а також перебуває на самостійному вихованні Позивача.
Відповідач тривалий час не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання дитини.
Також, Відповідач не надає жодних грошових коштів на утримання дитини. Відповідач постійно вживає алкогольні напої, по відношенню до дитини ставиться погано, при зустрічі постійно кричить на дитину та взагалі відсутня повага до дитини.
Позивач неодноразово проводив з Відповідачем бесіду стосовно прояву зацікавленості до дитини з повагою ставитись до нього, не кричати, а також цікавиться його здоров`ям, розвитком, морального та фізичного виховання, також не вживати спиртні напої, та надати змогу у спілкуванні з родичами, водночас всі прохання Позивача Відповідач ігнорує. Таким чином, Відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків.
Позивач наголошує, що Відповідач на протязі останнього року ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не бере участі у вихованні дитини, не піклується про неї, тому є доцільним позбавленням батьківських прав Відповідача. 
Також, Відповідач надала нотаріальну заяву, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Н.Ю. від 20.06.2024 року №775, про те, що вона не проти про позбавлення її батьківських прав, у зв`язку з неможливості приймання участі у вихованні дитини.
2.Процесуальні дії та клопотання учасників справи
Позовну заяву подано до суду 16.07.2024.
18.07.2024 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області /суддя Анісімова Н.Д../ відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 
Згідно розпорядження керівника апарату Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи №91770 від 11.08.2025 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільна справа передана на розгляд судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Мишко В.В.
23.08.2025 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області прийнято справу до свого провадження та призначено підготовче засідання.
15.09.2025 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області витребувано докази по справі. 
15.09.2025 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, однак у позовній заяві просив розглянути справу без його участі. 
У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась, причини неявки суду не відомі. 
У судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Органу опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, причини неявки суду не відомі. 
Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.
Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки
Враховуючи, що справа тривалий час перебуває на розгляді в суді, матеріали містять необхідні докази для її розгляду, суд вирішив розглянути справу без участі відповідача.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.
3. Фактичні обставини справи, застосовані правові норми; висновки суду та мотиви прийнятого рішення
3.1. Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що дійсно сторони зареєстрували шлюб 20 липня 2018 у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про що було складено відповідний актовий запис № 2695. Вказаний факт підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 20.07.2018.
Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .
З позовної заяви суду стало зрозумілим, що позивач з відповідачем мають різні погляди на життя, спільне сімейне життя не склалося, а сторони мають протилежні погляди на шлюб та сім`ю.
Отже, шлюбні стосунки між позивачем та відповідачем фактично припинені, а шлюб існує лише формально.
Відповідно до ст. 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з даним позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем.
Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини - інваліда та інші обставини життя подружжя.
Суд бере до уваги той факт, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.
Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення.
Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
Судом не встановлено обставин відповідно до норм чинного законодавства, які б унеможливлювали розірвання шлюбу, натомість суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, внаслідок чого позов підлягає задоволенню.
Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовна заява ОСОБА_1 в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню.
3.2.Щодо позовних вимог про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , актовий запис про реєстрацію шлюбу №2695 від 20.07.2018 року, місце державної реєстрації: Харківський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 батьки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , актовий запис про народження №62 від 09.01.2021 року, місце державної реєстрації: Харківський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).
Як вбачається із матеріалів справи, на даний момент ведення спільного господарства та сумісне проживання з ОСОБА_2 припинено. Шлюбні відносини між позивачем та ОСОБА_2 фактично припинені. Дитина на даний час проживає разом з позивачем та перебуває на його утриманні.
Позивач ОСОБА_1 у позовній заяві зазначив, що ОСОБА_2 має обмеження щодо матеріальної можливості самостійно виховувати дитину, не надає належного виховання синові, не проявляє до дитини уваги, не цікавиться її розвитком, тим самим ухиляється від виконання батьківських обов`язків та не приймає участі у здобутті дитини морального та фізичного виховання. ОСОБА_2 зловживає спиртними напоями, під час зустрічей з сином, мати постійно кричить на дитину, проявляє агресію до сина. Дитина повністю знаходиться на утриманні батька, який забезпечує сина усім необхідним.
ОСОБА_1 також в позові зазначив, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з ним в будинку з адресою: АДРЕСА_1 .
Спеціалісти служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради здійснили вихід за адресою: АДРЕСА_1 за місцем проживання батька з дитиною, з метою обстеження умов проживання та складання відповідного акту. Двері помешкання ніхто не відчинив.
Встановити факт проживання ОСОБА_1 з сином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та обстежити умови проживання дитини спеціалістам служби у справах дітей не вдалося.
ОСОБА_1 було залишено запрошення до служби у справах дітей. ОСОБА_1 до служби у справах дітей не з`явився, письмових пояснень не надав.
Відповідно до інформації управління з питань надання адміністративних послуг від 21.11.2025 року №19-05/2, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в Реєстрі територіальної громади міста Білгорода-Дністровського не значиться.
Відповідно витягу з реєстру територіальної громади від 19.06.2024 року, номер витягу: 2024/007195660, реєстрація місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - АДРЕСА_2 .
Спеціалісти служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради здійснили вихід за адресою: АДРЕСА_2 за місцем проживання матері дитини з метою з`ясування її думки щодо порушеного питання. Двері помешкання ніхто не відчинив. Встановити факт проживання ОСОБА_2 не вдалося.
ОСОБА_2 було залишено запрошення до служби у справах дітей. ОСОБА_2 до служби у справах дітей не з`явилася, письмових пояснень не надала.
Відповідно до інформації Білгород-Дністровського міського центра соціальних служб від 17.11.2025 року №552, родина ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , не перебуває на обліку сімей, які опинилися в складних життєвих обставинах. Фахівцями із соціальної роботи здійснені виходи за адресами проживання батька та матері дитини: АДРЕСА_2 , та АДРЕСА_1 . Під час відвідування встановлено, що двері помешкань ніхто не відчинив, на залишені письмові запрошення зворотнього зв`язку не отримано, провести оцінку потреб сім`ї не виявилося можливим.
В позовній заяві відсутні контакти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Відповідно до наданої Білгород-Дністровським РВП ГУНП в Одеській області характеристики від 12.11.2025 року №253282-2025 за місцем проживання, АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 характеризується посередньо до адміністративної відповідальності не притягувалася.
В матеріалах цивільної справи міститься заява ОСОБА_2 , нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу від 20.06.2024 року, зареєстровано в реєстрі №775, в якій вона не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно сина, у зв`язку з неможливістю та небажанням приймати участь у вихованні та утриманні дитини.
Відсутні беззаперечні та достатні докази, які б підтверджували винну та свідому поведінку матері щодо ухилення від участі у вихованні сина, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері.
20.11.2025 року відбулося засідання комісії з питань захисту прав дитини, на якому розглядалось дане питання. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на засіданні Комісії присутніми не були.
За результатами розгляду комісія з питань захисту прав дитини прийняла рішення, що відсутні будь-які доказів невиконання матір`ю батьківських обов`язків, неможливо з`ясувати думку батьків щодо порушеного питання, не можливо обстежити умови проживання та встановити з ким проживає дитини, тому не має підстав для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав та вважати недоцільно позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . До того ж є підстави вважати, що ОСОБА_1 має намір застосувати позбавлення батьківських прав як спосіб ухилення від мобілізації або звільнення з військової служби.
Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради надав суду висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (№02-32/4856 від 03.12.2025). 
Згідно із статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з положеннями статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Відповідно до статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Статтею 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.
Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені в частині першій статті 164 СК України.
Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до частини четвертої статті 19 Сімейного кодексу України - при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Згідно із частиною п`ятою статті 19 Сімейного кодексу України - орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Оцінюючи надані для дослідження письмові докази, суд вважає недостатньо обґрунтованими та передчасними доводи сторони позивача щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.05.2020 у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) сформовано правову позицію про те, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). […] Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявників проти позову про позбавлення їх батьківських прав свідчить про інтерес до дітей.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.10.2019 у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) зазначено, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30.06.2020 у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11).
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з правовими висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах: від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18), від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 (провадження № 61-44369св18), від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20), від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19 (провадження № 61-9754св20), від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21 (провадження № 61-10098св23), та багатьох інших.
В межах розгляду даного спору, за результатами оцінки зібраних доказів, судом враховано:
- відсутність підстав для висновку про свідоме та винне нехтування матір`ю своїми обов`язками відносно дитини;
- не надання достатніх, належних доказів про негативний вплив матері на фізичний, моральний розвиток дитини;
- не доведення позитивного впливу на дитину і захисту основних її інтересів при розриві сімейних зв`язків із матір`ю;
- першочергово приймає до уваги те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою та крайнім заходом впливу на батьків (обставини щодо особливої непридатності або явного неблагополуччя одного із батьків у даній справі не встановлено).
Твердження позивача про те, що мати (відповідач) не спілкується із дитиною не є переконливим до такої міри, яка б вказувала на ухилення від утримання та виховання дитини останньою.
Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховує норми Конвенції про права дитини, частини сьому, восьму статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до яких при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суди повинні виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.
На переконання суду, під час розгляду справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками ОСОБА_2 , які б свідчили про ухилення від утримання та виховання дитини, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до статті 164 СК України.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки. Судом не встановлено злісного небажання відповідачем ОСОБА_2 виконувати свої обов`язки по вихованню дитини. До відповідача раніше не застосовувались попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Судом враховано, що у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини.
З огляду на вищезазначене, враховуючи, що позбавлення батьківських прав (тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено) є крайнім заходом; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення її батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 позивачем не надано, обставин доведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками позивачем не зазначено; відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив із нею сімейних відносин не відповідає її інтересам, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав та вважає, що у задоволенні вимог ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав необхідно відмовити.
Крім того, не підлягають задоволенню вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення аліментів, оскільки всупереч вказаним нормам до позовної заяви позивачем ОСОБА_1 не долучено докази (документ), що підтверджує обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а саме, що дитина, на утримання якої позивач просить стягнути аліменти, проживає разом з ним та знаходиться на його утримані.
Таким чином, у суду відсутня можливість на підставі документів, долучених до позовної заяви, встановити, що дитина, на утримання якої позивач просить стягувати аліменти, проживає разом з ним (рішення органу опіки та піклування, рішення суду, довідки про зареєстроване місце проживання або довідка про склад родини тощо).
Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Керуючись статтями 19, 150, 155, 157, 164, 165, 166 СК України, статтями 4, 12-13, 76-81, 141, 258, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

Ухвалив:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про розірвання шлюбу, позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задовольнити частково.
Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище « ОСОБА_4 »), ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 20 липня 2018 року у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про що було складено відповідний актовий запис № 2695, розірвати.
Шлюб вважати розірваним після набрання рішенням законної сили.
В іншій частині позовних вимог - відмовити. 
Заочне рішення може бути переглянуте Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складений 14.01.2026 року. 

Суддя Віталій МИШКО