ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                        
03 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 204/5372/24
провадження № 61-9264 св 25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач -Дніпровська міська рада,
третя особа - департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Красногвардійського районного суду 
м. Дніпропетровська від 26 лютого 2025 року у складі судді Книш А. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 червня 2025 року у складі колегії суддів:Новікової Г. В., Гапонова А. В., Никифоряка Л. П.,
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Дніпровської міської ради, третя особа - департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, в якому просив судвизнати за ним право користування квартирою 
АДРЕСА_1 з 20 квсітня 1988 року. 
Позов мотивовано тим, що 10 квітня 1987 року відповідно до обмінного ордеру 
№ 1069 його батькові - ОСОБА_2 була надана квартира 
АДРЕСА_2 . У подальшому нумерація квартир була змінена та квартирі було присвоєно № 2. Згідно з листа Головного архітектурно-планувального управління № 8/21-285 від 23 червня 2020 року провулок мав і має назву « АДРЕСА_1 », а використання «АДРЕСА_7» було помилковим. 
Позивач указував, що він з братом ОСОБА_4 народилися у цій квартирі та були у ній зареєстровані. Згодом брат виписався з квартири і проживає в іншій місцевості. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 їх батько помер. 
Зазначав, що він має намір приватизувати квартиру, у зв`язку з чим йому необхідно надати відповідачу, міській раді, документи, що підтверджують його право користування квартирою. Для вирішення цих питань він звернувся до Дніпровської міської ради для зміни договору найму, але йому було відмовлено у зв`язку з тим, що площа квартири не співпадає з інвентаризацією 1987 року. Вказував, що збільшення загальної площі квартири до 51 кв. м, житлової - до 25,6 кв. м відбулося за рахунок виконаної реконструкції будинку, що було зроблено його батьком за життя.
Ураховуючи викладене,ОСОБА_1 просив суд його позовні вимоги задовольнити.
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 
2025 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду 
від 17 червня 2025 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право користування квартирою 
АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Судові рішення мотивовані тим, що позивач довів, що вселився в спірну квартиру як член сім`ї наймача, набув рівного з наймачем, тобто батьком, права користування спірною квартирою, зареєстрований у квартирі, а тому його порушені права підлягають захисту. 
При цьому суд вказав, що судом не вирішується питання щодо права позивача на приватизацію спірної квартири, у тому числі й щодо права на приватизацію на переобладнану частину квартири, за рахунок чого відбулося збільшення її площі.
У частині визнання права користування спірною квартирою саме з 20 квітня 
1988 року суд відмовив, вказавши, що у судовому засіданні не встановлено, що відповідач оспорює право користування позивачем спірною квартирою з певної дати, відповідачем не визнається лише право користування позивачем переобладнаною квартирою. З цих підстав апеляційних суд відхилив доводи апеляційної скарги міської ради. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У липні 2025 року Дніпровська міська рада звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Красногвардійського районного суду 
м. Дніпропетровська від 26 лютого 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 червня 2025 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовити.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу № 204/5372/24 із Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У серпні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга Дніпровської міської ради мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
Суди ухвалили судові рішення без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду 
від 28 червня 2022 року у справі № 754/14628/17, в якій зазначено про те, що наявність чи відсутність прописки (реєстрації) саме по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому; та у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22, в якій зазначено про те, що самочинно побудоване нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване за жодною особою, все одно обмежує власника відповідної земельної ділянки в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою.
Судами попередніх інстанцій були порушені норми матеріального права, що полягає у неправильному застосуванні положень статей 63, 100, 103-106, 152 ЖК України, статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Вказує, що позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували факт законного переобладнання квартири АДРЕСА_1 , що призвело до збільшення її площі, тому зазначене переобладнання квартири, яке призвело до збільшення площі, без дозвільних документів міської ради, як власника квартири, містить ознаки самочинного будівництва. При цьому, міська рада зазначає, що вони не мають права власності на самочинно збудовані два нежитлових приміщення загальною площею 20,5 кв. м, а тому не можуть визнавати право користування зазначеними приміщеннями за позивачем.
Також зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував доданий до апеляційної скарги лист департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради 
від 19 березня 2025 року № 3/9-1396, який підтверджує, що батько позивача не отримував відповідні дозвільні документи при переобладнанні квартири. 
Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу та відповідь на відзив
У серпні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив від представника 
ОСОБА_1 - адвоката Скочко О. А., на касаційну скаргу, в якому зазначається, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, зводяться фактично до переоцінки доказів, оскаржувані судові рішення є законними, обґрунтованими, ухвалені із додержанням норм матеріального та процесуального права, відповідають дійсним обставинам справи.
У вересні 2025 року до Верховного Суду надійшла відповідь на відзив від Дніпровської міської ради, в якому міська рада зазначила про те, що такий відзив є необґрунтованим, підтримує доводи касаційної скарги і просить задовольнити касаційну скаргу.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Батьком ОСОБА_1 є ОСОБА_2 , якому відповідно до ордеру на житлове приміщення № 1069 від 10 квітня 1987 року надано право на заняття житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 .
Рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної ради від 26 липня 2002 року № 170 «Про упорядкування нумерації квартир та житлової і загальної площі у будинку коридорного типу № 3 по АДРЕСА_7», у тому числі, затверджено нумерацію кімнати №№ 1-2, 1-3, 1-18, 1/2 рахувати квартирою № 2 
з житловою площею 25,7 кв. м, загальною - 30,5 кв. м.
З 12 листопада 2004 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: 
АДРЕСА_5 .
З відповіді Головного архітектурно-планувального управління Департаменту 
по роботі з активами Дніпровської міської ради від 26 березня 2020 року за 
вих. № 8/21-285 встановлено, що АДРЕСА_1 існує з моменту створення міським відділом комунального господарства станом на 01 жовтня 1964 року переліку вулиць міста Дніпра; за наявною інформацією Адресного плану міста Дніпра АДРЕСА_1 у колишньому мав найменування - «АДРЕСА_7», але рішення місцевого самоврядування, на підставі якого відбулась зазначена зміна, відсутнє; згідно з чинним Переліком найменувань проїздів (вулиць, провулків, проспектів, площ тощо), затвердженим рішенням виконкому Дніпровської міської ради від 22 травня 2018 року № 411, провулок має найменування - 
АДРЕСА_1.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_2 , після смерті якого із заявою про прийняття спадщини звертався лише позивач.
27 травня 2024 року Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради на заяву ОСОБА_2 про надання дозволу на зміну умов договору найму спірного неприватизованого жилого приміщення повідомив про відсутність правових підстав для підготовки проекту відповідного рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради у зв`язку з тим, що пакет документів має невідповідність в частині загальної площі квартири 
АДРЕСА_6 ; відповідно до рішення «Про упорядкування нумерації квартир та житлової і загальної площі у будинку коридорного типу № 3 по АДРЕСА_7» від 26 липня 2002 року № 170 квартира № 2 має загальну площу 30,5 кв. м; у технічному паспорті загальна площа становить 51,0 кв. м.
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник, у змісті касаційної скарги, зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права 
та порушення норм процесуального права, а саме: 1) застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду; 2) судами належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скаргаДніпровської міської ради підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних 
або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні 
та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася 
до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Тлумачення наведених норм права дозволяє дійти таких висновків. 
Звертаючись до суду з позовом про визнання права користування квартирою, позивач має довести наявність порушення його прав та охоронюваних законом інтересів виходячи із заявлених підстав позову, а суд має встановити не лише наявність підстав для визнання за позивачем права користування квартирою, але й порушення його прав позивача, визначити, яке саме право порушено, у чому полягає його порушення та чи відповідає порушене право заявленим підставам позову. 
За змістом наведених вище положень закону способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Іншими словами, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц). 
Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмові згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж дня відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.
У справі, яка Верховним Судом переглядається, встановлено, що позивач у спірній квартирі зареєстрований, проживає в ній, відповідач його прав не порушує, вимог до суду до виселення чи усунення інших перешкод тощо до нього не заявляв. 
Установлено, що батько позивача - ОСОБА_2 відповідно до обмінного ордера на житлове приміщення № 1069 від 10 квітня 1987 року отримав право на заняття житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , житловою площею 20,9 кв. м (дві кімнати у квартирі комунальної власності). 
Рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної ради від 26 липня 2002 року № 170 «Про упорядкування нумерації квартир та житлової і загальної площі у будинку коридорного типу № 3 по АДРЕСА_7», у тому числі, затверджено нумерацію кімнати №№ 1-2, 1-3, 1-18, 1/2 рахувати квартирою № 2 
з житловою площею 25,7 кв. м, загальною - 30,5 кв. м.
Після смерті ОСОБА_2 позивач звернувся до департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради із заявою про надання дозволу на зміну умов договору найму займаного неприватизованого жилого приміщення. При підготовці документів технічної інвентаризації було встановлено, що станом на 
24 квітня 2024 року квартира АДРЕСА_1 складається із двох кімнат житловою площею 25,6 кв. м., загальною площею - 51,0 кв. м.  
У позовній заяві позивач стверджував, що збільшення житлової площі до 25,6 кв. м і загальної - до 51,0 кв. м відбулося у зв`язку з реконструкцією квартири, здійсненою його батьком. 
З огляду на викладене убачається, що позивач просить визнати за ним право користування квартирою, яка його батьком не була отримана відповідно до обмінного ордера, а була ним переобладнана (суттєво збільшена площа) без відповідних дозвільних документів і у встановленому законом порядку не узаконена. 
Частинами другою - п`ятою статті 376 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо ж власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Відповідно до статті 100 ЖК України виконання наймачем робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребують отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується. Виконання робіт, визначених частиною першою цієї статті, внаслідок яких змінюється площа, кількість чи склад приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду, допускається за письмовою згодою наймодавця (орендодавця), якщо інше не передбачено договором найму (оренди).
Згідно з пунктом 1.4.5. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказ Держжитлокомунгоспу України від 17 травня 
2005 року № 76 для одержання дозволу на переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень їх власник або уповноважена ним особа, наймач (орендар) приміщення за згодою його власника  подають до органу місцевого самоврядування заяву про надання дозволу на переобладнання або перепланування та, у разі необхідності, можуть подаватися  такі документи: копія свідоцтва на право власності або договору найму (оренди) приміщення; копія поповерхових планів, завірених в установленому порядку; проект переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, погоджений в установленому порядку; згода власників, співвласників (наймачів) або уповноважених ними осіб на переобладнання та перепланування приміщень, що перебувають у їх спільній власності.
Жодних таких дій ні батько позивача, який здійснив реконструкцію будинку, ні позивач не здійснили і відповідачу зазначених вище доказів не надали.  
При цьому позивач у квартирі проживає, зареєстрований в ній, відповідач його прав не порушує. А з позовом до суду позивач звернувся не з вимогами про зміну умов договору житлового найму, а по суті з вимогою про узаконення самовільного переобладнання (реконструкції) квартири. 
На вказане суди уваги не звернули й дійшли помилкових висновків про визнання за позивачем права користування квартирою, яка суттєво збільшена у площі до тієї, яка була в законному порядку надана батьку позивача, й була незаконно ним переобладнана. Суд зазначив, що відповідач не погоджується укласти з позивачем договір про зміну умов договору житлового найму, при цього такого позову до суду позивачем не пред`являлося. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
З огляду на викладене Верховний Суд у цій справі вважає, що позивач звернувся до суду за захистом, яке не узгоджується з характером спірних правовідносин.    
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема: скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).
Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення 
у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте 
в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування 
або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який 
не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частини друга та третя статті 412 ЦПК України).
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки 
чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню. Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення 
або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
За апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції Дніпровська міська рада сплатила 1 816,80 грн судового збору (а. с. 25, т. 2), а за касаційну скаргу - 
3 633,60 грн. 
У зв`язку із задоволенням касаційної скарги, скасуванням судових рішень судів попередніх інстанцій із ухваленням нового судового рішення про відмову 
в задоволенні позову ОСОБА_1 , сплачений Дніпровською міською радою судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг слід стягнути з позивача на користь відповідача у загальному розмірі 5 450,40 грн (1 816,80 + 3 633,60).
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргуДніпровської міської ради задовольнити.
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 червня 2025 року скасувати.
У задоволенні позову  ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа - департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, про визнання права користування квартирою відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1  на користь Дніпровської міської ради сплачений останнім судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг, 
у загальному розмірі 5 450,40 грн (п`ять тисяч чотириста п`ятдесят гривень 
40 копійок).
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                             Д. Д. Луспеник
Судді:                                                                                       І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк