Справа № 346/2439/25 
Провадження № 22-ц/4808/1590/25 
Головуючий у 1 інстанції Яремин М. П. 
Суддя-доповідач Мальцева 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 грудня 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді             Мальцевої Є.Є.
суддів:                       Баркова В.М., Луганської В.М., 
секретар Кузів А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Атаманюка Володимира Михайловича на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування - Управління соціальної політики  Коломийської міської ради, про встановлення місця проживання малолітніх дітей та встановлення факту самостійного виховання і матеріального утримання батьком малолітніх дітей,

в с т а н о в и в:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування - Управління соціальної політики  Коломийської міської ради, про встановлення місця проживання малолітніх дітей та встановлення факту самостійного виховання і матеріального утримання батьком малолітніх дітей. 
Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 березня 2024 року розірвано. У шлюбі народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти проживають та зареєстровані з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 . Він самостійно займається їхнім вихованням, їхня матір більшість часу проживає за межами України, не бере жодної участі у їхньому вихованні, не навідує дітей та не цікавиться їхнім життям, не надає кошти на їх матеріальне утримання. 
За таких обставин існує необхідність у визначенні місця проживання та встановленні факту самостійного виховання позивачем неповнолітніх дітей для захисту їхніх прав та інтересів задля того, щоб позивач, як батько, міг вирішувати будь-які юридичні питання та формальності відносно дітей, зокрема, представляти їхні інтереси та вчиняти будь-які інші правочини без участі їхньої матері. Крім того, в майбутньому в нього може виникнути необхідність оформлення документів щодо соціальної допомоги на дітей, вирішення питань щодо їхнього переміщення без документального оформлення згоди матері, а також для реалізації своїх прав як особи, яка самостійно виховує дітей, зокрема, але не виключено, прав, передбачених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 
Просить визначити місце проживання неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , встановити факт самостійного виховання ОСОБА_1 малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2025 року відмовлено у задоволенні позову. 
Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 -адвокат Атаманюк В. М. подав апеляційну скаргу, в якій просить Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2025 року скасувати та задовольнити позов в повному обсязі. Вважає оскаржене рішення незаконним, необґрунтованим з огляду на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи.
Апелянт вказує, що на підтвердження заявлених позовних вимог ним подано всі необхідні докази, які підтверджують факт самостійного виховання дітей. Допитані в судовому засіданні свідки підтвердили факт самостійного матеріального утримання батьком дітей, при цьому матір дітей не бере участь у їхньому вихованні та забезпеченні. Посилання суду першої інстанції на те, що позивач не звертався до суду про стягнення аліментів, не стосуються даної справи, оскільки це його право, а не обов`язок, та не має значення для вирішення даної справи по суті.
При поданні позовної заяви не ставилося питання про позбавлення батьківських прав, оскільки це є крайній захід, а тому на даний час позивач не бажає позбавляти батьківських прав матір дітей. Позивачеві вкрай важливо встановити факт самостійного виховання ним малолітніх синів, оскільки встановлення такого факту значно полегшить вирішення будь-яких питань, що стосуються його малолітніх дітей.
Вказує, що встановлення факту самостійного виховання потрібне для реалізації ОСОБА_1 права на відстрочку, передбаченого статтею 23 ЗУ "Про мобілізаційну підготовку мобілізацію". Так, у разі мобілізації позивача, малолітні діти залишаться без опіки батька, який виховує та утримує матеріально останніх самостійно. 
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_1 у судове засідання не явився. В апеляційній скарзі просить розглядати справу без його участі та участі його представника.
Відповідач ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування - Управління соціальної політики  Коломийської міської ради до апеляційного суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, вимоги та доводи апеляційної скарги апеляційний суд дійшов таких висновків.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 12 березня 2011 року та Серії НОМЕР_2 від 06 вересня 2013 року (а.с. 8, 9).
Згідно з даними реєстру територіальної громади, виданих 06.02.2025 року Коломийською територіальною громадою Івано-Франківської області діти зареєстровані за адресою реєстрації місця проживання позивача в АДРЕСА_1 ( а.с. 6 зворот, 8 зворот, 9 зворот ).
Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19.03.2024 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано ( а.с. 10 ).
З довідок Коломийського ліцею №4 імені Сергія Лисенка Коломийської міської ради, вбачається, що мати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за останні роки навчання дітей в навчальному закладі жодного разу не відвідувала батьківські збори, не брала участі в урочистих класних та загальноліцейних подіях; з класним керівником та вчителями не спілкувалася, усі питання стосовно навчання і виховання учнів вирішує батько ( а.с. 11, 12 ).
З акту обстеження  умов проживання від 22.05.2024 року за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що там проживають: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батьки дітей розлучені, мати проживає за кордоном; створені належні умови для проживання, утримання та виховання дітей ( а.с. 13 ).
Згідно з даними Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 19/12504-25-Вих від 12.02.2025 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 неодноразово здійснювали перетин державного кордону України в напрямку «Виїзд-В`їзд», (в період з 05.08.2022 року по 10.09.2024 року), останній раз – 10.09.2024 року в напрямку «В`їзд» на територію України в пункті пропуску «Шегині» (а.с. 14).
Наказом органу опіки та піклування Управління соціальної політики Коломийської міської ради №45о/п від 25.06.2025 року затверджено висновок про доцільність визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( а.с. 67 ). 
У висновку вказано, що мати дітей проживає та працює за кордоном; під час обстеження умов проживання з неповнолітніми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проведено бесіду та з`ясовано, що діти тривалий час проживають з батьком; на засіданні комісії з питань захисту прав дитини ОСОБА_1 повідомив, що самостійно займається вихованням синів; у телефонній розмові із ОСОБА_2 встановлено, що вона проживає за кордоном та не заперечує щодо визначенням місця проживання синів з батьком ОСОБА_1 . Виходячи з інтересів дітей, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із батьком ОСОБА_1 ( а.с. 68-69 ).
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 - знайома позивача - пояснила, що ОСОБА_1 самостійно виховує дітей, оскільки його дружина поїхала за кордон, він відвідує батьківські збори, возить дітей на гуртки та змагання; цікавиться їхньою шкільною освітою. Про те, чи спілкується відповідач з дітьми, свідку невідомо.
Свідок ОСОБА_10 - родичка позивача - суду показала, що мати дітей ще до початку війни виїхала за кордон, а позивач повністю забезпечує дітей; чи бере участь відповідач у вихованні дітей, чи надає кошти, свідку не відомо. Діти разом із батьком приїжджали щонеділі до діда та баби (батьків позивача) у с. Ценява Коломийського району Івано-Франківської області.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спір щодо місця проживання дітей ініційований батьком дітей, з яким діти і так фактично проживали і продовжують проживати. Мати дітей не вимагала та не вимагає зміни їхнього місця проживання, а у справі відсутні докази того, що існує такий спір.  Отже, позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дітей,  які і  так  фактично проживали і проживають разом із ним, порушені права позивача.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів, перевіривши справу, приходить до наступного висновку.
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей та встановлення факту самостійного виховання і матеріального утримання батьком.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (частина друга статті 160 СК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Встановлено, що діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані та проживають за адресою в АДРЕСА_1 , тобто реєстрації місця проживання позивача. Їхня мати – відповідач ОСОБА_2 не ставить питання про зміну місця проживання дітей, та відсутні відомості про заперечення нею проживання дітей за вказаною адресою. 

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21, від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).
У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У даній справі встановлено, що розлучені батьки, які проживають окремо, за взаємною згодою визначили місце проживання дитини з батьком ОСОБА_1 ; діти проживають з батьком, за своєю зареєстрованою адресою проживання, при цьому матір не заявляє про необхідність зміни місця проживання синів та не вчиняє будь-яких дій, спрямованих на зміну такого місця проживання.
З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про відмову у позові, зважаючи на відсутність правових підстав для втручання держави у визначення місця проживання дитини у конкретній сімейній ситуації та недоведеність порушення (невизнання або оспорювання) прав і законних інтересів позивача та/або малолітніх дітей, як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення оскаржених судових рішень.

Вказане загалом узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, від 10 грудня 2024 року у справі №299/8679/23, від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23.

Щодо позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, необхідно виходити з наступного.

Статтею 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Відповідно до частин 1, 4 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Згідно частини 1 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.
Частиною 2 статті 157 СК України визначено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ст. 150 СК України).
Відповідно до частин 1-4 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Згідно частини 2 статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.
У частині 4 статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Сімейним кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною 1 статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною 1 статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин 3-4 статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
У справі, яка переглядається, позивач просить установити факт самостійного виховання ним дітей, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною 1 статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року по справі №201/5972/22.
Встановлено, що у матеріалах справи відсутні докази існування або настання обставин, в силу яких батьківська правосуб`єктність матері дитини обмежена або припинилася, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дітей, тобто позивачем.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про відсутність необхідних та достатніх умов для встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей батьком, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги з приводу того, що позивач звернувся в суд з даним позовом, оскільки встановлення факту проживання з ним його неповнолітніх дітей та встановлення факту самостійного виховання йому необхідне для захисту саме дітей, тому що мати дітей самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків та участі у житті дітей не приймає, також не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки позивачем нічим не доведено, що поведінка відповідачки відносно своїх дітей є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, не доведено та не надано суду достатніх доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом саме встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей. Докази, надані позивачем – довідка з навчального закладу, пояснення свідків, світлини - не є достатніми та належними, оскільки лише свідчать про проживання дітей сторін разом з батьком та не підтверджують факту невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків чи ухилення її від участі у вихованні та утриманні синів, як правильно і об`єктивно зазначив суд першої інстанції. 
Перевіривши справу, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, зводяться до вимог переоцінки доказів і обставин, яким суд дав належну оцінку, і тому апеляційна скарга не містить підстав для скасування законного і обгрнутованого рішення суду першої інстанції.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене рішення достатньо мотивовано і відповідає критерію обгрунтованості. 

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглянувши справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.367,368, 374, 375, 382-383 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Атаманюка Володимира Михайловича залишити без задоволення . 
Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 03 грудня 2025 року 

Судді                                                         Є.Є. Мальцева
В.М. Луганська

 В.М.Барков