Справа № 133/4009/24
Провадження № 22-ц/801/216/2026
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк О. О.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року	Справа № 133/4009/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Стадника І. М., 
Секретар: Закернична А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Козятинської міської ради Хмільницького району Вінницької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,
Рішення ухвалив суддя Гуменюк О. О.
Рішення ухвалено 23 жовтня 2025 року в м. Козятин Вінницької області
Повний текст рішення складено 23 жовтня 2025 року,

Встановив:
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Козятинської міської ради, у якому з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . 
Свої вимоги мотивувала тим, що 23 січня 1998 року ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 та ОСОБА_1 прийняли у дар в рівних частках цілий житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 .
29 січня 1999 року Вінницьким об`єднаним бюро технічної інвентаризації за № 888 зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Відповідно до виконавчого листа у справі № 1-284, виданого Козятинським міськрайонним судом 25 грудня 1998 року у ОСОБА_3 конфісковане усе належне йому майно в прибуток держави.
14 травня 1999 року згідно договору купівлі-продажу нерухомості, укладеного на товарній біржі «Українська» між Державною податковою інспекцією по Козятинському району Вінницької області та ОСОБА_1 , остання придбала 1/2 частину житлового будинку з прибудовою по АДРЕСА_1 .
На підставі рішення 14 сесії 4 скликання Козятинської сільської ради від 21 грудня 2004 року ОСОБА_1 передано у власність 0,1155 га земельної ділянки в АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 800455 від 28 листопада 2005 року.
В результаті адміністративно-територіальної реформи в України, Козятинський район ліквідований шляхом злиття території з Хмільницьким районом.
Рішенням Козятинської міської ради № 931-VІІІ від 23 вересня 2022 року 28 сесії 8 скликання «Про перейменування вулиць і провулків Козятинської міської територіальної громади» вул. Гайдара перейменовано на вул. Затишну.
Рішенням № 76600602 від 13 грудня 2024 року Державного реєстратора прав на нерухоме майно відмовлено позивачу у проведенні реєстраційних дій у зв`язку із дотриманням вимог щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку.
На момент виникнення спірних правовідносин, вони були врегульовані одночасно нормами ЦК УРСР та Законом України «Про товарну біржу», тобто існувала колізія норм права щодо необхідності нотаріального посвідчення угод купівлі-продажу жилих будинків, укладених на товарній біржі.
Зі змісту договору купівлі-продажу нерухомості від 14 травня 1999 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на товарній біржі «Українська». У відповідності до вимог статті 227 ЦК УРСР підлягає реєстрації в об`єднаному бюро технічної інвентаризації за місцем розташування об`єкта нерухомості. 
Такий біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконувало функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості.
Незважаючи на те, що відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, укладеного 14 травня 1999 року, в силу дії норми ст. 227 ЦК УРСР, може свідчити про його недійсність, але в силу ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
З огляду на те, що позивач виконала усі умови укладеної угоди, прийняла придбане майно у власність та використовує його, такий орган, як Державна податкова інспекція у Козятинському районі Вінницької області не існує, у суду є всі підстави для визнання договору купівлі-продажу № 54315 від 14 травня 1999 року дійсним.
Оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу і така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено, з посиланням на статтю 15 Закону України «Про товарну біржу», та в даний момент відповідачі ухиляються від нотаріального оформлення угоди, з метою захисту свого інтересу як добросовісного учасника цивільних правовідносин, позивач просила визнати дійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , укладений на товарній біржі «Українська» між Державною податковою інспекцією по Козятинському районі Вінницької області та ОСОБА_1 , що зареєстрований на товарній біржі «Українська», реєстраційний номер 54315 від 14 травня 1999 року та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
18 серпня 2025 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про зміну позовних вимог, у якій пославшись на викладені у позовній заяві обставини, доповнила їх тим, що з 14 травня 1999 року вона постійно проживає в подарованій частині будинку і повністю користується усім домоволодінням, у тому числі і 1/2 частиною будинку, яка їй не належала.
Отже, вона більше 25 років безперервно протягом усього строку набувальної давності володіє майном, яке не являється її власністю, її володіння є добросовісним, вона не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Таким чином вона фактично володіє чужим майном, не знаючи про те, що воно їй не належить, і відкрито користується ним протягом встановленого строку, тому вона набула право власності на це майно.
Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник або його правонаступник відсутній, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.
В момент заволодіння майном вона не знала про неправомірність заволодіння майном. Вона, як володілець майна, була впевнена у тому, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Відкритість володіння нею майном полягає у тому, що вона володіє ним відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння та поводиться із 1/2 частиною будинковолодіння так само як поводився б з ним власник. 
Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 жовтня 2025 року відмовлено у прийнятті визнання позову представником відповідача. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Козятинської міської ради Хмільницького району Вінницької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду, її позовні вимоги задовольнити, визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначила, що рішення суду вважає незаконним і необґрунтованим у зв`язку з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, та неправильністю встановлення обставин, які мають значення для справи; рішення судом ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, з неправильним дослідженням доказів та їх оцінки, неправильним визначенням відповідно до встановлених обставин правовідносин. Судове рішення не ґрунтується на засадах верховенства права та ухвалене без врахування висновків Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд порушив вимоги частини 5 статті 268 ЦПК України. Так, провівши 15 жовтня 2025 року судові дебати, суд перейшов до стадії виготовлення судового рішення, проголошення якого було відкладено на 23 жовтня 2025 року. В цей день сторони не з`явилися. За таких обставин датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення, тобто 23 жовтня 2025 року, аж ніяким чином не 15 жовтня 2025 року, як про це зазначено в оскаржуваному рішенні суду.
Суд першої інстанції з незрозумілих причин виснував, що визнання відповідачем позовних вимог суперечить діючому законодавству, а тому відмовив у прийнятті визнання позову представником відповідача, не постановивши всупереч вимогам ч. 4 ст. 206 ЦПК України ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, а обмежився лише вказівкою на це в оскаржуваному рішенні суду, де не навів мотивів та підстав за яких суд прийшов до висновку, що визнання позову відповідачем суперечить діючому законодавству.
Суд не звернув уваги на те, що конфіскація майна – це примусове, безоплатне вилучення державою всього або частини майна, що належить особі, за рішенням суду. Вилучене майно стає власністю держави. Проте, Державною податковою інспекцією по Козятинському районі фактично не було конфісковано майно ОСОБА_3 , а саме: належна йому 1/2 частина спірного будинку, і держава не стала його власником.
Відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, укладеного 14 травня 1999 року, в силу дії норми ст. 227 ЦК УРСР, свідчить про його недійсність (ст. 48 ЦК УРСР). 
Позивач вважала, що на законних правових підставах 14 травня 1999 року заволоділа 1/2 частиною житлового будинку АДРЕСА_1 і вважала, що на час заволодіння майном його власником була держава.
Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Сечко В. Л. підтримав апеляційну скаргу і просить її задовольнити. 
Відповідач – представник Козятинської міської ради, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився.
За правилами частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Сечка В. Л., дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 14 травня 1999 року, укладеного між продавцем Державною податковою інспекцією по Козятинському районі Вінницької області, з однієї сторони, та покупцем ОСОБА_1 , з іншої сторони, продавець продав, а покупець придбав об`єкт нерухомості: частину житлового будинку АДРЕСА_2 : «А» - будинок з прибудовами, «Б» - сарай, «В» - вбиральня, що складає 1/2 ідеальну частку. Об`єкт нерухомості належить продавцю на підставі: виконавчого листа Козятинського райсуду від 30 жовтня 1998 року № 1-284; договору дарування, посвідченого Козятинською держнотконторою 23 січня 1998 року Р № 247, зареєстрованого КП «ВООБТІ» за № 888. Договір зареєстрований Вінницькою філією Товарної Біржі «Українська», реєстраційний № 54315 від 14 травня 1999 року (а. с. 5).
Фактом завершення будівництва житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , є технічний паспорт за реєстраційним номером у Реєстрі будівельної діяльності Т101:3894-3151-2162-4695, виготовлений КП «ВООБТІ» 19 січня 2024 року (а. с. 7-9).
Згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 800455 від 28 листопада 2005 року ОСОБА_1 на підставі рішення 14 сесії 4 скликання Козятинської сільської ради від 21 грудня 2004 року є власником земельної ділянки площею 0,1155 га, що розташована в АДРЕСА_2 , призначеної для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а. с. 10).
Згідно виконавчого листа № 1-284, виданого Козятинським районним судом 25 грудня 1998 року по кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_3 , суд вирішив конфіскувати все належне майно засудженого ОСОБА_3 . Згідно акта опису і арешту майна від 12 лютого 1999 року, складеного судовим виконавцем Козятинського районного суду Вінницької області Романенко Л. А. на виконання виконавчого листа № 1-284 від 30 жовтня 1998 року, виданого Козятинським районним судом про стягнення з ОСОБА_3 на користь держави, опису і арешту підлягає майно: будинок 1/2 частина (1967 року побудови), вартістю 2785,50 грн.; іншого майна не виявлено (а. с. 11).
Відповідно до рішення виконавчого комітету Козятинської сільської ради від 31 серпня 2012 року про надання дозволу на виготовлення містобудівних умов і обмежень позивачу запропоновано замовити в ліцензованій організації РКП «Проектно-виробничий архітектурно-планувальний центр» проект містобудівних умов і обмежень на добудову до будинку веранди, на будівництво погріба, вбиральні та колодязя в АДРЕСА_2 (а. с. 13).
Державний реєстратор прав на нерухоме майно В. Кукуруза ухвалив рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій № 76600602 від 13 грудня 2024 року, оскільки подані документи не відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме: відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. В поданих документах не дотримано вимоги щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку (а. с. 15). 
Згідно договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Козятинської державної нотаріальної контори Михальчук Т. В. 23 січня 1998 року і зареєстрованого в реєстрі за № 247, ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 і ОСОБА_1 прийняли в дар цілий житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2 . 29 січня 1999 року будинок зареєстрований у Вінницькому обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за ОСОБА_3 і ОСОБА_1 та записаний в реєстрову книгу № 4 за реєстровим номером 888 (а. с. 16).
Із довідки № 484 від 29 березня 2024 року, виданої Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» вбачається, що згідно матеріалів інвентаризаційної/реєстраційної справи № 963, станом на 31 грудня 2012 року, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , 29 січня 1998 року зареєстровано в цілому Комунальним підприємством «ВООБТІ» та записано в реєстрову книгу № 4 під реєстровим № 888 за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , на підставі договору дарування, посвідченого 23 січня 1998 року, державним нотаріусом Козятинської державної нотаріальної контори Михальчук Т. В., зареєстрованого в реєстрі за № 247.
Зміна житлової площі за рахунок внутрішнього перепланування без втручання в несучі та огороджувальні конструкції, збудовані: ворота № 1, хвіртка № 2, огорожа № 3, огорожа № 4, огорожа № 5, криниця № 6, не підлягають прийняттю в експлуатацію, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 07 червня 2017 року № 406 «Про затвердження переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію» (зі змінами) (а. с. 19).
04 липня 2025 року відповідач Козятинська міська рада подала до суду лист, у якому вказала, що позовну заяву ОСОБА_1 розглянула, визнає заявлені вимоги в повному обсязі та просить провести розгляд справи за відсутності її представника (а. с. 36).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав на те, що оскільки відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна, визначивши відповідальною особою у спірних правовідносинах Козятинську міську раду, яка не була і не є власником спірного майна, позивач пред`явила позов до неналежного відповідача, тому заявлені до цього неналежного відповідача позовні вимоги не підлягають до задоволення у зв`язку з їх необґрунтованістю до нього.
Апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є правильним. 
Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном – протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Виходячи з аналізу норм матеріального права, право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном).
Отже, позов про визнання права власності за набувальною давністю володіння не може пред`явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає, хто є власником цього майна.
Згідно роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 9 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном – протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.
При вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:
- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;
- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;
- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. 
У пункті 11 цієї постанови зазначено, що, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.
Згідно роз`яснень у пункті 13 цієї постанови відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3).
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
За змістом частин першої-другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Встановлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 300/808/19, від 07 грудня 2023 року у справі № 363/2300/20, від 13 грудня 2023 року у справі № 753/8710/21).
Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справі, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 947/6589/21).
Отже, встановлення належності відповідача є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.
Тому пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною та безумовною підставою для відмови в позові незалежно від доводів учасників справи, стадії її розгляду або залучення такої особи (осіб) до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 13 червня 2024 року у цивільній справі № 932/163/21. 
Також наведене узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 22 грудня 2025 року у справі № 398/4667/24 (провадження № 61-6343св25) та від 24 грудня 2025 року у справі № 145/675/23 (провадження № 61-2346св25).
Як вбачається із матеріалів цієї справи, видана 29 березня 2024 року Комунальним підприємством «ВООБТІ» позивачу довідка № 484 свідчить про те, що згідно матеріалів інвентаризаційної/реєстраційної справи № 963, станом на 31 грудня 2012 року, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , 29 січня 1998 року зареєстровано в цілому КП «ВООБТІ» та записано в реєстрову книгу № 4 під реєстровим № 888 за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , на підставі договору дарування, посвідченого 23 січня 1998 року, державним нотаріусом Козятинської державної нотаріальної контори Михальчук Т. В., зареєстрованого в реєстрі за № 247.
Крім того, судом встановлено, що спірна 1/2 частина житлового будинку, на яку позивач просить визнати за нею право власності за набувальною давністю, була придбана нею на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 14 травня 1999 року, зареєстрованого Вінницькою філією Товарної Біржі «Українська», реєстраційний № 54315 від 14 травня 1999 року. Згідно цього договору позивач придбала 1/2 частину будинку у продавця – Державної податкової інспекції по Козятинському районі Вінницької області, якому ця частина будинку належала на підставі: виконавчого листа Козятинського районного суду від 30 жовтня 1998 року № 1-284; договору дарування, посвідченого Козятинською державною нотаріальною конторою 23 січня 1998 року та зареєстрованого в реєстрі за № 247 і зареєстрованого КП «ВООБТІ» за № 888.
Відповідачем за своїм позовом позивач ОСОБА_1 вказала Козятинську міську раду.
Водночас встановлене свідчить про те, що попереднім (колишнім) власником спірної частини житлового будинку ніяким чином не може бути і не була визначена позивачем ОСОБА_1 відповідач – Козятинська міська рада, яка жодного відношення до цього нерухомого майна немає і мати не може, що вбачається із встановленого судом.
Отже, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки власник спірної 1/2 частини житлового будинку (у тому числі і її продавець) до участі у справі як відповідач, не залучений, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain від 09 грудня 1994 року, заява № 18390/91, §§ 29-30).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Оскаржене судове рішення є мотивованим та містить висновки щодо питання, яке має значення для вирішення справи.
При цьому колегія суддів не вбачає підстав надавати оцінку іншим доводам апеляційної скарги та аргументам, викладених в ній позивачем, оскільки висновки суду по суті вирішення спору, про обґрунтованість чи необґрунтованість заявлених ОСОБА_1 до Козятинської міської ради позовних вимог, мають бути зроблені за належного суб`єктного складу учасників справи.
За таких обставин колегією суддів не встановлено підстав для висновку, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване судове рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права чи із порушенням норм процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. М. Стадник  	

Повний текст судового рішення складений 14 січня 2026 року