ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9784/25 Справа № 175/9172/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бойко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2025 року        Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                       суддів         - Свистунової О.В., Пищиди М.М.
                       за участю секретаря: Триполець В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Журжа Юлія Геннадіївна, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини 
за апеляційною скаргою   ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2025 року,-

В С Т А Н О В И В:

22 листопада 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Журжа Юлія Геннадіївна, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Те, що Позивач є онукою померлої підтверджується наступним: У свідоцтві про народження Позивача серії НОМЕР_1 від 05 квітня 2012 року матір`ю є ОСОБА_4 , яка відповідно до Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 31 серпня 1960 року є донькою померлої - ОСОБА_3 . ОСОБА_4 змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 » у зв`язку із реєстрацією шлюбу із - ОСОБА_7 , що підтверджується Довідкою № 108/03-88 від 28 квітня 2006 року. 11 лютого 1997 року шлюб було розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 11 лютого 1997 року, але прізвище залишено - « ОСОБА_6 ». ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача - ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 03 листопада 2021 року. Після смерті матері Позивач займалась оформленням спадщини після померлої матері, і лише 31 серпня 2023 року отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом № 1765 від 31 серпня 2023 року. В провадженні Холодногірсько-Новобаварського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції знаходилось виконавче провадження № 53168595 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , де на її майно було накладено арешт. У зв`язку із неправомірним затягуванням процесу зняття арешту, Позивач довгий час мала займатися вирішенням цього питання та отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом 31 серпня 2023 року, дане твердження підтверджується Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії №158/02-31 від 09 серпня 2023 року; Відповідь на скаргу від 25 серпня 2023 року; Листом №64155 від 27 липня 2023 року; докази відправлення скарги та Скаргою від 10 серпня 2023 року — додаються). Позивачка стверджує, що її мати мала усну домовленість з Відповідачем, стосовно спадщини на випадок смерті бабусі. Вони домовились спільно та в рівній мірі користуватися бабусиним майном так як є рідними дітьми та мають рівні права. Крім того, ще поки мати була жива, вони спільно користувалися дачею, вона там могла проживати в будь-який час та очікувала правомірно, що зможе і надалі після смерті бабусі нею користуватися. Після смерті матері, Відповідач звернувшись до нотаріуса вказав неправомірно, що інших спадкоємців не має, у зв`язку з чим порушив права позивачки на спадкування. Не повідомив позивачку, що звертався до нотаріуса та приховав факт того, що оформлює спадщину. У зв`язку з чим, позивачка після оформлення спадщини після смерті матері вимушена була звернутися до нотаріуса та захистити своє право на спадщину після померлої матері та бабусі, адже свою домовленість він не виконав. 14 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Журжі Ю.Г. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. 14 листопада 2023 року Позивач отримала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку із пропуском строків для прийняття спадщини. Відповідач - ОСОБА_2 отримав Свідоцтво про право на спадщину 30 травня 2023 року. До спадщини після померлої бабусі входила земельна ділянка, кадастровий номер 1221486800:01:301:1136, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Витягом НВ-9932126982023 від 20 листопада 2023 року. Після смерті бабусі – ОСОБА_3 до коло спадкоємців увійшли двоє її дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Однак, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 та не встигла прийняти спадщину. 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Відповідно до офіційних заяв Генерального штабу України з перших часів повномасштабного вторгнення почалися жорстокі бої по захвату міста Харкова та Харківської області. Відповідно до Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» № 309 від 22 грудня 2022 року Харківська міська територіальна громада з 24 лютого 2022 року по 15 вересня 2022 року була віднесена до територій на якій ведуться активні бойові дії. Та відповідно до цього ж Наказу Харківська міська територіальна громада з 15 вересня 2022 року віднесена до територій можливих бойових дій по теперішній час. Позивач вказує, що рятуючи свої життя та здоров`я була вимушена виїхати для проживання у більш безпечне місце та зареєструвалася як ВПО. Вважала, що у зв`язку зі змінами у законодавстві у зв`язку з військовим станом, всі строки зупинені та вона зможе оформити спадщину після закінчення військового стану. Стверджує, що відповідач вчинив недобросовісно по відношенню до позивачки не вказавши, про оформлення спадщини, а також порушив домовленість щодо користування майном, яка існувала у сім`ї. Отже, Позивач вважала, що можна буде подати заяву про прийняття спадщини після закінчення воєнного стану, через отриманням від знайомих хибної інформації про зупинення перебігу строку для прийняття спадщини на весь період дії воєнного стану, проте вона не була обізнана із змінами в законодавстві щодо зупинення на час дії воєнного стану строку прийняття спадщини, тому зібравши гроші на оформлення спадщини, коли стала краще себе почувати після смерті матері та бабусі та повернулась до Харкова, та спочатку займалась оформленням спадщини після смерті матері, а потім бабусі. ОСОБА_1 вважала, що окрім іншого з Відповідачем є усна домовленість, якій вона не мала підстав не довіряти, що завжди зможе користуватися бабусиною дачею як те планувала робити її мама. Однак, у зв`язку із недобросовісністю Відповідача, вимушена була поїхала до м. Дніпра та звернулась до нотаріуса, однак отримала відмову в видачі свідоцтва, бо пропущений строк, а тому просить суд визначити їй додатковий строк на подання заяви на прийняття спадщини. Таким чином, як тільки у спадкоємиці з`явилася можливість вона почала оформлювати права на спадщину після смерті бабусі.
Тому, ураховуючи наведені вище обставини, позивач звертається до суду за захистом свого права на отримання спадщини шляхом подання позовної заяви про визначення додаткового строку для прийняття спадщини з огляду на таке (а.с.4-14).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Журжа Юлія Геннадіївна, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини – відмовлено (а.с.178-182).

В апеляційній скарзі  ОСОБА_1  посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення й ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.218-222).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55,124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст. ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У справі Bellet v. France, суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Судом 1 інстанції встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем не доведено поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини,  а тому підстави для задоволення позовної вимоги про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. 

Вказані висновки суду зроблені без порушення норм матеріального та процесуального права.
Так, згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
У відповідності до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року, «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Тобто право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Ураховуючи викладене, правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
При цьому, згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. У зазначеній категорії справ є обов`язковим обґрунтування в мотивувальній частині судового рішення поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
У постанові від 28 березня 2022 року в справі№750/2158/21 (провадження №61-753св22) Верховний Суд зазначив, що поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.
Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини до спливу шестимісячного строку, встановленого для її прийняття.
Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У постанові від 13 березня 2020 року у справі №314/2550/17 Верховний Суд зазначив, що, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи.
При вирішенні цивільно-правового спору суд враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004.

Так, обґрунтовуючи поважність пропуску строку на прийняття спадщини позивачка посилається на юридичну необізнаність, необхідність встановлення факту родинних відносин та суперечливі положення закону щодо перебігу строку для прийняття спадщини під час воєнного стану.

Судом 1 інстанції вірно зазначено, що юридична необізнаність позивача не може бути визначена поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Також судом 1 інстанції вірно зазначено, що позивач мала можливість займатись питаннями оформлення спадщини, що вона успішно і робила у місті Харків. Таким чином, доводи позивачці, що вона оформлювала спадщину у місті Харків, але із-за воєнних дій, у більш спокійному регіоні Дніпропетровській області не мала можливості оформлювати спадкові права, хоча 6 подати заяву про прийняття спадщини є такими, що спростовують самих себе.  

Крім того, судом 1 інстанції встановлено безпідставність посилання позивача на неможливості подання заяви про прийняття спадщини під час перебування її на території України, оскільки матеріалами справи встановлено, що позивачка 09.08.2023 року подавала заяву, в результаті якої їй було видано постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксін С.Ю.

Також, судом 1 інстанції встановлено, що позивачка фактично здійснюючи спадкування після своєї матері, мала усі можливості подати відповідну заяву до нотаріуса щодо прийняття спадщини, але не здійснила такої дії.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем, ОСОБА_1 було подано копію свідоцтва про право на спадщину за законом видану 31.08.2023 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксін С.Ю.
Таким чином, посилання на неможливість позивача весь час, із дати відкриття бабусиної спадщини, а саме 16.01.2022 року, по дату звернення із заявою до приватного нотаріуса ДМНО Журжи Ю.Г., а саме 14.11.2023 року, звернутись до нотаріуса спростовується поданими позивачем доказами.

Так, у січні 2022 року, у день смерті матері відповідача ОСОБА_8 , ОСОБА_1 знаходилась у місті Дніпрі.
Крім того, як вбачається із матеріалів, поданих до позовної заяви, ОСОБА_1 , займалась питанням спадкування майна за своєю матір?ю, що свідчить про її обізнаність у строках подання заяви про прийняття спадщини.

Якщо у спадкоємця не було перешкод для подання заяви, він не скористався правом на прийняття спадщини, то немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 520/10377/17, провадження № 61-48230св18, від 11 серпня 2021 року у справі № 720/1079/19, провадження № 61-14663св20, від 22 січня 2020 року у справі № 592/18695/18, провадження № 61-13558св19.

За таких обставин, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не надано безспірних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для звернення із заявою про прийняття спадщини, не доведено наявності об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які перешкоджали поданню заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк, що у силу статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком, а тому відсутні обставини, передбачені статтею 1272 ЦК України, для визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 12 грудня 2019 року у справі № 711/5488/18 (провадження№ 61-14553св19), від 07 серпня 2019 року у справі № 645/5049/17 (провадження № 61-2119св19) та від 13 грудня 2023 року у справі № 344/4418/22 (провадження № 61-10405св23).

Враховуючи вище викладене колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки зазначені позивачем обставини для визначення додаткового строку для прийняття спадщини не є об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, які перешкоджали йому у встановлений законом строк звернутися із заявою про прийняття спадщини, у розумінні положень ст. 1272 ЦК.

Доводи апеляційної скарги, щодо необґрунтованого висновку суду 1 інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростовання висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і її слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2025 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2025 року. 

Судді: