ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"08" січня 2026 р. Справа№910/14118/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Владимиренко С.В.
суддів: Демидової А.М. 
Ходаківської І.П. 

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України»
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.11.2025
у справі №910/14118/25 (суддя Грєхова О.А.) 
за позовом Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України»
до Дочірнього підприємства «Будівельник» Товариства з обмеженою відповідальністю «В.А.П.»
Фізичної особи-підприємця Гаврикова Олексія Павловича
про стягнення 17 161,98 грн

ВСТАНОВИВ:

Державна установа «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» (далі - позивач ) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства «Будівельник» Товариства з обмеженою відповідальністю «В.А.П.» (далі - відповідач 1) та Фізичної особи-підприємця Гаврикова Олексія Павловича (далі - відповідач 2) про стягнення 70 009,40 грн пені за державним контрактом №221 від 29.02.2024.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач-1 допустив у первинній звітній документації факти завищення обсягів виконаних робіт, тобто вказав недостовірну інформацію про обсяги виконаних робіт в актах форми КБ-2в і частина робіт, вказаних в цих актах фактично не виконувалась, що встановлено аудиторською перевіркою та будівельно-технічним експерним дослідженням, а відповідач-2 не забезпечив якісний технічний нагляд на об`єкті, внаслідок чого позивачеві завдано збитків у розмірі 17 161,98 грн
Господарський суд міста Києва ухвалою від 18.11.2025 у справі №910/14118/25 позовну заяву Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» до Дочірнього підприємства «Будівельник» Товариства з обмеженою відповідальністю «В.А.П.» та Фізичної особи-підприємця Гаврикова Олексія Павловича про стягнення 17 161, 98 грн передав за підсудністю до Господарського суду Житомирської області.
Приймаючи вказану ухвалу суд першої інстанції встановив, що місцезнаходженням Дочірнього підприємства «Будівельник» Товариства з обмеженою відповідальністю «В.А.П.» (ідентифікаційний код 39268761) є 10030, м. Житомир, вул. Київська, буд. 72, кв. 34, Фізичної особи-підприємця Гаврикова Олексія Павловича (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) місцезнаходження є АДРЕСА_1 . На переконання суду першої інстанції, згідно з ч. 1 ст. 27 ГПК України позивач мав звернутись з даною позовною заявою до Господарського суду Житомирської області.
Оскільки, з урахуванням умов договорів укладених позивачем з відповідача сплата збитків за рішенням суду не містить прив`язки до певного місця, суд першої інстанції дійшов висновку, що це виключає можливість застосування в даному випадку ч. 5 ст. 29 ГПК України.
Не погоджуючись з прийнятою ухвалою місцевого господарського суду, Державна установа «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» звернулась до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі №910/14118/25; позовну заяву передати до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду. 
В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що його позов не лише стосується відшкодування збитку, а виник у зв`язку з неналежним виконанням умов договорів в яких визначено місце виконання. Заподіяний Центру збиток є наслідком неналежного виконання відповідачами договірних зобов`язань. Тому позов Центру може також розглядатись у відповідності до частини 5 статті 29 ГПК України.
Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції міг застосувати частину 8 ст. 29 ГПК України, відповідно до якої позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну, можуть пред`являтися також за місцем заподіяння шкоди.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.11.2025 апеляційну скаргу Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі №910/14118/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 01.12.2025 апеляційну скаргу Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі №910/14118/25 залишив без руху, надав скаржнику строк на усунення недоліків апеляційної скарги, а саме: надавши суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору в розмірі 2 422,00 грн за подання апеляційної скарги.
Скаржник усунув недоліки апеляційної скарги, шляхом подання відповідного клопотання, яке направлено ним через систему «Електронний суд» 04.12.2025.
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 09.12.2025 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі №910/14118/25. Призначив до розгляду апеляційну скаргу у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів встановила наступне.
Положеннями ст. 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Аналогічні положення закріплені в ч. 1 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Підвідомчість - це визначена законом сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції.
Підсудність визначається колом справ у спорах, вирішення яких віднесено до підвідомчості певного господарського суду.
Відповідно до ст. 1 ГПК України цей Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.
Згідно зі ст.4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Положеннями Господарського процесуального кодексу України визначено такі види юрисдикції (підсудності): предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів (ст. 20-23 ГПК України), інстанційна юрисдикція (ст.ст.24-26 ГПК України) та територіальна юрисдикція (підсудність) (ст.ст. 27-31 ГПК України).
Під територіальною підсудністю розуміється властивість певної справи належати до відання одного з однорідних судів в залежності від просторових меж його юрисдикції, або, простіше, просторова компетенція однорідних судів.
Отже, територіальна підсудність господарських справ фактично зумовлює відмежування компетенції із розгляду цих справ однорідними судами за просторовою характеристикою, тобто залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.
Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд має дослідити питання належності спору до юрисдикції суду, в тому числі й щодо територіальної юрисдикції (підсудності).
У параграфі 3 глави 2 розділу І ГПК України сформульовані правила територіальної юрисдикції (підсудності). У вказаному параграфі ГПК України встановлені вимоги щодо визначення загальної підсудності (стаття 27), особливості визначення підсудності справи, у якій однією зі сторін є суд або суддя (стаття 28), правила альтернативної підсудності (стаття 29) та правила виключної підсудності (стаття 30).
Так, за загальним правилом, визначеним у частинах першій, другій статті 27 ГПК України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Відповідно ж до частини першої статті 29 ГПК України "Підсудність справ за вибором позивача" право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.
За частиною п`ятою статті 29 ГПК України позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.
Аналіз зазначеного положення процесуального закону свідчить про те, що останнім передбачено дві окремі підстави для застосування правил альтернативної територіальної підсудності, а саме: якщо спір виник з договору, в якому визначено місце виконання, або якщо спір виник з договору, в якому не визначено місце його виконання, проте, з огляду на специфіку регламентованих ним договірних правовідносин, виконувати такий договір можливо лише в певному місці. Отже, правила цієї статті застосовуються до зобов`язань, виконання яких можливе лише у певному місці. У разі якщо така особливість не визначена і не вбачається зі специфіки спірних відносин, то підсудність справи визначається за загальними правилами.
Відповідно до статті 532 ЦК України місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі. 
Згідно з пунктом 1.1. Договору підряду №170 від 01.06.2021, укладеного між Державною установою «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» (замовник) та Дочірнім підприємством «Будівельник» Товариства з обмеженою відповідальністю «В.А.П.» (підрядник), замовник доручає, а підрядник забезпечує відповідно до проектно-кошторисної документації та умов Договору виконати наступні роботи - ДСТУ Б Д 1.1-1:2013 - Капітальний ремонт покрівлі квартирного (багатоповерхового) будинку; гуртожиток Міністерства внутрішніх справ України за адресою: м. Київ, вул. Молдавська, 3.
Відповідно до п. 1.1 Договору про здійснення технічного нагляду у будівництві №176 від 01.06.2021, укладеного між Державною установою «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» та Фізичною особою-підприємцем Гавриковим Олексієм Павловичем визначено, що предметом Договору є надання послуг зі здійснення технічного нагляду за виконанням будівельних робіт на будівництві об`єкта «Капітальний ремонт покрівлі квартирного (багатоповерхового) будинку; гуртожиток Міністерства внутрішніх справ України за адресою: м. Київ, вул. Молдавська, 3», які виконавець у межах повноважень зобов`язується надати замовнику, а замовник зобов`язується прийняти і оплатити їх у порядку та на умовах, визначених Договором.
Відповідно до частини 1 статті 27 ГПК України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
У даному випадку, підставою для звернення з позовом зазначено відшкодування коштів у розмірі 17 161, 98 грн, які позивач сплатив на користь відповідача 1 та вважає збитками через завищення відповідачем 1 обсягів робіт, які були вказані як виконані, але фактично не виконувались.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом позову є матеріально-правова вимога про стягнення з відповідачів збитків, а не спір про виконання робіт, які відповідачі фактично не виконали. Стягнення збитків, не є, у даному випадку, місцем виконання зобов`язань за договором за змістом ч. 5 ст. 29 ГПК України, оскільки предметом спору у даній справі є стягнення збитків у зв`язку із неналежним виконанням умов договору.
Колегія суддів зазначає, що у справі, що переглядається, спір про стягнення з відповідача пені не стосується місця виконання, а місце об`єкта не має значення для визначення юрисдикції спору. Отже, до вимоги про стягнення збитків за договором належить застосовувати правила про підсудність справ за місцезнаходженням відповідача.
Позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну, можуть пред`являтися також за місцем заподіяння шкоди (ч. 8 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України).
Апелянт вважає, що у зв`язку з порушенням відповідачами договірних зобов`язань позивачу заподіяно майнову шкоду/збиток внаслідок втрати перерахунку коштів.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідачі у спірних правовідносинах, не є завдавачами шкоди, заподіяної майну, оскільки позов не містить жодних обґрунтувань щодо дій відповідачів щодо пошкодження майна позивача.
Такими чином, з урахуванням положень наведених вище норм та встановлених фактичних обставин справи, враховуючи, що позивачем пред`явлено позов про стягнення коштів, такий позов не може бути пред`явлений за місцем заподіяння шкоди майну на підставі ч.8 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не випливає із заподіяння шкоди майну.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
Відповідно до ч. 3 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про передачу справи №910/14118/25 за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Господарського суду Житомирської області за місцем реєстрації відповідачів Дочірнього підприємства «Будівельник» Товариства з обмеженою відповідальністю «В.А.П.» (ідентифікаційний код 39268761) 10030, м. Житомир, вул. Київська, буд. 72, кв. 34 та Фізичної особи-підприємця Гаврикова Олексія Павловича (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) АДРЕСА_1 .
Згідно із частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
За змістом статті 236 ГПК України (частини 1-5) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно із частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
У пункті 53 рішення ЄСПЛ ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Апеляційним господарським судом при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам сторін із посиланням на норми процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
З огляду на вищевикладене, відсутні підстави для скасування ухвали Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі №910/14118/25. 
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі №910/14118/25 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення. 
Судовий збір за подання апеляційної скарги відповідно до статті 129 ГПК України покладається на позивача. 
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі №910/14118/25 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі №910/14118/25 залишити без змін.
3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Державну установу «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України».
4. Справу №910/14118/25 надіслати до Господарського суду міста Києва для подальшого скерування за встановленою підсудністю до Господарського суду Житомирської області.
5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко 

Судді А.М. Демидова

І.П. Ходаківська