Номер провадження: 22-ц/813/6533/25 
Справа № 947/24831/21
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.
за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Аліної С.С. 18 лютого 2025 року у м. Одеса, -

встановила:

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, в якому просив суд розірвати шлюб між ним та відповідачем, зареєстрований 13 серпня 2014 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №1455 від 13 серпня 2014 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, на цей час подружні стосунки між сторонами не підтримуються, у них з відповідачем різні характери, погляди на життя, примирення між ними неможливе, шлюб має формальний характер, що стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом. Позивачем не зазначено інформації стосовно наявності неповнолітніх дітей.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року позов ОСОБА_2 було задоволено.
Розірвано шлюб між громадянами України ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 13 серпня 2014 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №1455 від 13 серпня 2014 року.
Відповідачеві ОСОБА_1 поновлено дошлюбне прізвище - « ОСОБА_1 ».
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що, судом першої інстанції не було прийнято до уваги, що у 27 вересня 2021 року Київським районним судом м. Одеси було відкрито провадження між тими самими сторонами, з того самого предмету позову - про розірвання шлюбу, та рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2021 року у справі № 947/27017/21 позов ОСОБА_1 було задоволено, шлюб між сторонами розірвано. 
Крім того, у даній справі судом не було встановлено наявність у сторін трьох неповнолітніх дітей, а також не прийнято до уваги, що ОСОБА_1 виявила бажання залишити прізвище « ОСОБА_1 », а не змінювати його на « ОСОБА_1 ».
Сторони про розгляд справи на 16 грудня 2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились представник позивача та представник відповідача. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Згідно п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Відповідно до ч. 4 ст.367 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як вбачається з матеріалів справи, 13 серпня 2014 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що в Книзі реєстрації шлюбів 13 серпня 2014 року складено відповідний актовий запис №1455, за наслідком чого ОСОБА_1 змінила прізвище на « ОСОБА_1 ».
Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що родина фактично розпалася, шлюбні відносини між сторонами припинені, можливість їх відновлення втрачена, а відтак, подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе.
Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім`ї.
Добровільність шлюбу - одна з основних його засад.
Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються.
За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім`ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах.
Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання.
Згідно ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Згідно зі ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.
Як вбачається з пояснень сторін по справі, останні згодні із розірванням шлюбу та не мають наміру поновлювати сімейні відносини..
Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування - значить добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства.
Закріпленні у законодавстві права дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності є засобом захисту психологічно слабшого у шлюбі від психічного диктату чи навіть агресії дружини, чоловіка або іншої особи. Воно схиляє до толерантності, терпимості у шлюбі, спрямовує кожного з них на спокійне, інтелігентне залагодження колізії індивідуальних рис характеру, життєвих звичок.
Згідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.
У постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18 зазначено, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Згідно ст. 18 ч. 2 п. 3, ст. ст. 51, 56 ч. 3, ст. 110 ч. 1 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя.
Вивчивши надані сторонами та наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується із доводами суду першої інстанції про неможливість збереження шлюбу, який вже носить формальний характер, оскільки сторони подружні відносини припинили та спільного господарства не ведуть, що суперечить правам та інтересам позивача, і вказані обставини є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .
Безпідставними при цьому є доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про неврахування судом першої інстанції того факту, що 27 вересня 2021 року Київським районним судом м. Одеси було відкрито провадження між тими самими сторонами, з того самого предмету позову - про розірвання шлюбу, та рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2021 року у справі № 947/27017/21 позов ОСОБА_1 було задоволено, шлюб між сторонами розірвано.
Колегія суддів зазначає, що з відкритих даних ЄДРСР вбачається, що у провадженні Київського районного суду м. Одеси дійсно знаходилась цивільна справа № 947/27017/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. 
Однак, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що ОСОБА_1 звернулась зі вказаним позовом до суду 08 вересня 2021 року, та ухвалою суду від 27 вересня 2021 року було відкрито провадження у справі, у той час як ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовними вимогами про розірвання шлюбу раніше - 17 серпня 2021 року, а провадження у справі було відкрито 10 вересня 2021 року.
Тобто, оскільки ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу раніше, ніж ОСОБА_1 , та на момент відкриття провадження у справі № 947/27017/21 провадження у даній справі вже було відкрито, то у зв`язку із викладеним суд першої інстанції повинен був закрити провадження у цивільній справі № 947/27017/21 на підставі положень ст. 255 ЦПК України.
Однак, вказані обставини не є предметом даного судового розгляду.
Відповідно, сам лише факт існування судового рішення у справі № 947/27017/21, яке було постановлено пізніше (17 грудня 2021 року), аніж судове рішення у даній справі (08 грудня 2021 року), не може бути правовою підставою для скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року.
Також колегія суддів приймає до уваги, що ОСОБА_1 достеменно було відомо про існування цивільної справи, яка переглядається, оскільки останньою 08 грудня 2021 року було подано до суду власноруч підписану заяву про визнання позову та розгляд справи за її відсутності.
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що апелянт не була обізнана, по якій саме справі вона залишила заяву, у зв`язку із чим ОСОБА_1 вважала, що подає заяву по справі № 947/27017/21, є безпідставними, оскільки вказана заява адресована судді Калініченко Л.В., у той час як цивільна справа № 947/27017/21 перебувала у провадженні судді Бескровного Я.В., у заяві ОСОБА_1 власноруч зазначено номер даної цивільної справи - №947/24831/21, та, крім того, у заяві апелянтом чітко вказано, що вона визнає пред`явлені до неї позовні вимоги. Вказані обставини, у своїй сукупності, свідчать про те, що ОСОБА_1 знала про існування даної цивільної справи, та визнала позовні вимоги ОСОБА_2 .
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що у даній справі судом не було встановлено наявність у сторін трьох неповнолітніх дітей, не мають правового значення для вирішення даної справи, однак, оскільки до апеляційної скарги додані докази того, що сторони дійсно мають трьох дітей, то колегія суддів доходить висновку про необхідність зміни мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення, шляхом виключення з його тексту посилання суду першої інстанції на те, що сторони за час перебування у шлюбі сторони спільних неповнолітніх дітей не мають, що не спростовано сторонами по справі.
Також, колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом необґрунтовано було вирішено поновити відповідачеві ОСОБА_1 дошлюбне прізвище - « ОСОБА_1 », оскільки такі позовні вимоги ОСОБА_2 не заявлялися, та не були предметом судового розгляду у справі. Крім того, із заяви про визнання позову вбачається, що ОСОБА_1 виявила бажання залишити прізвище « ОСОБА_1 », а не змінювати його на « ОСОБА_1 ».
Враховуючи зазначене, колегія суддів, приймаючи до уваги часткову невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, доходить висновку про необхідність зміни Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року шляхом:
- виключення з мотивувальної частини судового рішення абзацу наступного змісту: «Сторони за час перебування у шлюбі сторони спільних неповнолітніх дітей не мають, що не спростовано сторонами по справі».
- виключення з резолютивної частини оскаржуваного судового рішення абзацу четвертого наступного змісту: «Відповідачеві ОСОБА_1 поновити дошлюбне прізвище - « ОСОБА_1 »».
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2025 року - змінити.
Виключити з мотивувальної частини судового рішення абзац наступного змісту: «Сторони за час перебування у шлюбі сторони спільних неповнолітніх дітей не мають, що не спростовано сторонами по справі».
Виключити з резолютивної частини судового рішення абзац четвертий наступного змісту: «Відповідачеві ОСОБА_1 поновити дошлюбне прізвище - « ОСОБА_1 »».
В іншій частині судове рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 30 грудня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе