ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/11713/25 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді Мачульського В.В.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом в інтересах ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі – ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач) про визнання протиправними дій щодо відмови у поновленні виплати пенсії; зобов`язання виплатити недоотриману пенсію з 01 січня 2022 року по 01 липня 2022 року та поновити виплату пенсії з 01 липня 2022 року, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 , є громадянкою України та тимчасово перебуваю в Португалії. Одночасно позивач перебуваю на обліку у Нововолинському відділі обслуговування громадян № З (сервісний центр) ГУ ПФУ у Волинській області, та отримую пенсію за віком з 2016 року, як мати, яка виховала двох дітей інвалідів з дитинства.
Зазначає, що з 01.07.2022 пенсійні виплати їй було припинено на підставі повідомлення Управління з питань виплат ГУПФУ у Волинській області від 28.12.2022р. № 0300-1802-8/43108. 
Вважає, що для поновлення виплати пенсій та повернення недоотриманої пенсії працівники відповідача незаконно вимагають написання та подання заяви тільки особисто позивачем.
Зауважує, що у зв`язку з повномасштабним військовим вторгненням російської федерації в Україну та введенням 24.02.2022 Указом Президента України воєнного стану в неї наразі немає можливості приїхати до України, щоб особисто написати заяву про поновлення виплати пенсії.
При цьому від імені позивача була видана генеральна довіреність, посвідчена нотаріально, рідному брату, ОСОБА_2 на представлення інтересів ОСОБА_1 в державних, недержавних та інших громадських організаціях та установах, спрямованих на виникнення та здійснення цивільних прав і виникнення обов`язків, а також захисту цих прав та інтересів на її ім`я та від її імені, який неодноразово звертався до Нововолинського відділення ПФУ з намаганням подати заяву про поновлення виплати пенсії позивачу та постійно отримував відмови про прийняття заяви від мого імені, мотивуючи тим, що ОСОБА_1 маю звертатися тільки особисто. 
Зазначає, що на неодноразові звернення та скарги на дії працівників відповідача відповідь одна, про те що позивачу необхідно звернутися тільки особисто. У зв`язку з чим представник позивача звернувся до суду із даним позовом.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 04.11.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до ГУ ПФУ у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії в частині позовних вимог за період з 01.01.2022 по 09.04.2025 повернуто позивачеві.
Ухвалою цього ж суду від 04.11.2025 позовну заяву в решті позовних вимог прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до пункту 2 частини першої статті 262 КАС України. 
Відповідач, ГУ ПФУ у Волинській області у відзиві на позовну заяву від 01.12.2025 щодо заявлених позовних вимог заперечив, зокрема зазначив, що позивач перебуває на обліку як одержувач пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі — Закон України № 1058-IV). Пенсію призначено з 21.12.2015.
Листом від 28.12.2022 № 0300-1802-8/43108 позивача було повідомлено, що з 01.07.2022 припинено виплату пенсії на підставі підпункту 4 пункту 1 статті 49 Закону України № 1058-IV, в зв`язку з неотриманням пенсії протягом 6 місяців підряд, та рекомендовано звернутися особисто до відділу обслуговування громадян (сервісного центру) Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області для подання заяви з відповідними документами для продовження виплати.
Також листом від 07.11.2024 №14706-14404/К-02/8-0300/24 повідомлено представника позивача, який звернувся до відповідача з питань подання заяви на поновлення пенсії ОСОБА_1 за довіреністю, що в відділах обслуговування громадян (сервісних центрах) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області керівниками та спеціалістами забезпечується реалізація права на особистий прийом згідно із Законом України від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» та Указом Президента від 07 лютого 2008 року № 109 «Про першочергові заходи щодо забезпечення реалізації та гарантування конституційного права на звернення до органів державної влади та органів місцевого самоврядування».
Зауважує, що ОСОБА_2 здійснює договірне представництво ОСОБА_1 на підставі довіреності від 02.12.2015, посвідченої державним нотаріусом Бобак О.І. зареєстрованої в реєстрі за № 3-1585, не є законним представником позивача, а отже не може від її імені здійснювати процесуальні дії в яких законом чи підзаконним нормативно-правовим актом визначена обов`язкова особиста участь (заява) позивача.
Оскільки заява про поновлення виплати пенсії особисто чи від законного представника не надходила, підстави для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 відсутні.
Відповідач вказує, що Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (зі змінами), визначено, що у період дії воєнного стану в Україні та протягом трьох наступних місяців після місяця, в якому його буде припинено чи скасовано, заява, зокрема, про поновлення пенсії (згідно з додатком 1 до цього Порядку, у редакції, чинній з 10 березня 2025 року) та документи, необхідні для поновлення пенсії, особами, які у зв`язку з агресією Російської Федерації тимчасово проживають за кордоном та отримали тимчасовий захист або статус біженця, можуть надсилатись поштою. Проте, заяви та відповідні документи до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області не надходили.
На підставі вищевикладеного вважає, що відповідач у спірних правовідносинах, діяв правомірно, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому його дії не можна вважати протиправними, відтак просить суд відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.
У відповіді на відзив від 08.12.2025 представник позивача заперечує проти тверджень представника відповідача викладених у відзиві на позовну заяву та підтримав свою позицію викладену у позовній заяві, просив позовні вимоги задовольнити повністю.
Інших заяв по суті справи від сторін не надходило.
Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Судом встановлено, та не заперечується відповідачем по справі те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку як одержувач пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі — Закон України № 1058-IV). Пенсію призначено з 21.12.2015.
Пенсійну виплату ОСОБА_1 було припинено з 01.07.2022 на підставі підпункту 4 пункту 1 статті 49 Закону України № 1058-IV, в зв`язку з неотриманням пенсії протягом 6 місяців підряд, та рекомендовано звернутися особисто до відділу обслуговування громадян (сервісного центру) Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області для подання заяви з відповідними документами для продовження виплати, про що позивача було повідомлено листом від 28.12.2022 № 0300-1802-8/43108.
Як слідує з матеріалів справи представник позивача Качур С.В. неодноразово звертався в інтересах ОСОБА_1 щодо поновлення виплату пенсії останній.
Однак листами від 07.11.2024 №14706-14404/К-02/8-0300/24 та від 29.04.2025 №16914-16239/Б-03/8-2800/25 ГУ ПФУ у Волинській області повідомило як і позивача так і її представника про те, що для поновлення виплату пенсії ОСОБА_1 необхідно звернутись особисто до відділу обслуговування громадян (сервісного центру) для подання заяви з відповідними документами.
Вважаючи дії відповідача протиправними, представник позивача звернувся до суду за захистом прав ОСОБА_1 .
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Статтею 46 Конституції визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини третьої статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Згідно статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV), Законом України «Про пенсійне забезпечення» (далі – №1788-XII), Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (далі - Порядок №22-1).
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
У Рішенні Конституційного Суду від 07.10.2009 №25-рп/2009 зазначено, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
Відповідно до статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Рішення Конституційного Суду України має преюдиційне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв`язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними та є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.
Таким чином, кожен громадянин України, включно пенсіонер, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.
Відповідно до правової та соціальної природи пенсійного забезпечення, право громадянина на отримання пенсії не може залежати від умови постійного проживання в Україні.
Відповідно до частини першої та другої статті 46 Закону №1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь- яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Відповідно до частини другої статті 47 Закону №1058-IV пенсія може виплачуватися за довіреністю, порядок оформлення і строк дії якої визначаються законом. Виплата пенсії за довіреністю здійснюється протягом усього періоду дії довіреності за умови поновлення пенсіонером заяви про виплату пенсії за довіреністю через кожний рік дії такої довіреності. Норма аналогічного змісту закріплена в статті 86 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
При первинному встановленні розміру пенсії орган Пенсійного фонду діє на підставі звернення громадянина із заявою про призначення йому пенсії. У випадках поновлення раніше призначеної пенсії органи Пенсійного фонду діють на підставі цієї ж заяви пенсіонера у строки, визначені статті 47 Закону №1058-IV. При цьому законодавством чітко встановлено, що поновлення виплати пенсії проводиться протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.
Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано «Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-IV від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за №1566/11846 (далі - Порядок № 22-1).
Як передбачено пунктом 1.1 Порядку № 22-1 заява про поновлення, продовження пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України.
Згідно пункту 1.5 Порядку № 22-1 заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.
Отже, пунктом 1.5 Порядку 22-1 передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником.
Крім того, пунктом 4.2 Порядку №22-1 передбачено, що при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, зокрема, ідентифікує заявника (його представника).
Таким чином, пункт 4.2 Порядку №22-1 прямо передбачає можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його представником.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду № 501/28/17 від 05.02.2020.
Системний аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що підставою для вчинення пенсійним органом дій, спрямованих на поновлення пенсії за віком, є відповідна заява особи подана з пред`явленням паспорта (або іншого документа, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік), до уповноваженого органу ПФУ в установленому порядку як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 24.07.2023 № 280/6637/22 дійшов висновку, що жоден з пунктів Порядку № 22-1 не містить обов`язку пенсіонера звертатись із заявою про виплату пенсії особисто. Вжитий у пункті 1.1 термін заявник, як вже зазначено вище, дає підстави стверджувати, що таким заявником може бути і представник за довіреністю.
Слід зазначити, що наразі відсутній чіткий механізм щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на тимчасове місце проживання за межі України, а тому існуючі загальні норми, на думку суду, не повинні тлумачитись Пенсійним фондом з надмірним формалізмом, зважаючи на те, що не проведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів.
Таким чином, суд вважає, що особиста присутність пенсіонера під час подання такої заяви чинним законодавством не вимагається.
Крім того, суд звертає увагу, що Закон № 1058-ІV не встановлює обов`язку пенсіонера подавати заяву, зокрема, про поновлення виплати пенсії особисто.
Таким чином, пенсіонер наділений правом вибору щодо особистого звернення до пенсійного органу або через свого представника.
У цьому випадку волевиявлення позивачки щодо поновлення виплати пенсії, подано через її представника, що не суперечить жодній нормі діючого законодавства.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11.07.2019 у справі № 812/564/18, від 01.10.2019 у справі № 826/3943/16, від 31.102019 у справі № 160/7699/18, від 30.01.2020 у справі № 489/5194/16-а, від 05.02.2020 у справі № 501/28/17, від 31.03.2020 у справі № 826/14837/16, від 24.07.2024 у справі № 280/6637/22.
Отже, доводи пенсійного органу про необхідність особистого звернення позивачки до органу ПФ із відповідною заявою є необґрунтованими.
Суд зауважує, що на час звернення до органів Пенсійного фонду про поновлення виплату пенсії у представника позивача Качура С.В. була діюча довіреність №НАН 093836 від 02.12.2015, посвідчена державним нотаріусом Бобак О.І. яка зареєстрована в реєстрі за № 3-1585, відтак твердження представника відповідача про те, що ОСОБА_2 не є законним представником ОСОБА_1 , а лише здійснює договірне представництво є безпідставним та не заслуговує на увагу.
На підставі наявних у матеріалах справи належних та допустимих доказів судом встановлено, що не поновлення виплати відповідачем пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону №1058-IV, громадянці України ОСОБА_1 , яка тимчасово проживає в Португалії, порушує її право на пенсійне забезпечення, тому відмова відповідача у виплаті позивачці пенсії за заявою її представника не відповідає вимогам Порядку № 22-1 та суперечить чинному законодавству.
Таким чином суд дійшов висновку, що позивачем була дотримана вимога щодо подачі заяви до відповідача про виплату пенсії у зв`язку із чим суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо відмови позивачу у поновленні виплати пенсії.
Стосовно позовної вимоги про зобов`язання відповідача поновити виплату пенсії позивача, суд зазначає наступне.
Частиною 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2); визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3); визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4); інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З практики Європейського суду витікає наступне: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.
Відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», призначення, розрахунок, нарахування та виплата пенсії здійснюється органами Пенсійного фонду України, тобто, в даному випадку відповідач має виключну компетенцію щодо призначення позивачу пенсії.
Разом з тим, суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
За таких обставин, суд вважає, належним та необхідним способом захисту порушеного права позивача визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу у поновленні виплати пенсії та зобов`язати відповідача поновити позивачу виплату пенсії з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, що не перевищує шестимісячного строку, який передував зверненню до суду із даним позовом, відповідно до положень частини другої статті 122 КАС України.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно із нормами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Водночас, всупереч наведеним вимогам, відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів в повному об`ємі правомірності своїх дій.
З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що підлягають до часткового задоволення.
Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. 
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як слідує з матеріалів справи при зверненні до суду сплатила судовий збір в сумі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією від 24.10.2025.
Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1 211,20 грн.
Керуючись статтями 2, 72-77, 244, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд 

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43027, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, 6, код ЄДРПОУ 13358826) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, задовольнити.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській щодо відмови в поновлені виплати пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком з 10.04.2025 з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Стягнути за рахунок бюджетних Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Головуючий
Суддя В.В. Мачульський