Хаджибейський районний суд міста Одеси

Справа № 521/5831/25
Провадження № 2/521/259/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 року         м.Одеса

Хаджибейський районний суд м. Одеси в складі:
судді Маркарової С.В.,
за участю секретаря судового засідання Іськової В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

позивач : ОСОБА_1 

відповідач : ОСОБА_2 

предмет позову : визнання права власності,- 

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулась до суду із вищевказаним позовом. 
В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що в 2001 році уклала договір оренди квартири АДРЕСА_1 із ОСОБА_3 .
Строк договору погоджений його сторонами як один рік.
В подальшому остання переїхала з України, а ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.
Позивач стверджувала, що після закінчення строку оренди спірного майна, вона залишилась проживати у квартирі за згодою сестри померлої ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , яка попросила її доглядати за спірним майном.
На час вирішення спору власником спірного майна є відповідач ОСОБА_2 .
Враховуючи тривалий час проживання в спірній квартирі, оплату за власника комунальних платежів, здійснення певних ремонтних робіт та не використання спірного майна відповідачем, позивач вважала можливим в порядку статті 344 ЦК України визнання за нею за судовим рішенням права власності. 
Позивач в процесі розгляду справи позов підтримала.
Відповідач процесуальним правом надання відзиву не скористалась.
Дослідивши матеріали справи, наявні докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав : 
Відповідач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 .
Право власності підтверджується договором купівлі-продажу №25326, реєстрація в КП «ОМБТІ» № 331. 
За показаннями допитаних в суді свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 позивач з 2000-х років вселилась в спірну квартиру як орендар по договору із ОСОБА_3 , на час вирішення спору продовжує проживати там, опікується майном. Власник квартири ОСОБА_2 тривалий час в Україні не проживає. 
Показання свідків узгоджуються із договором оренди спірного майна від 19.07.2001, актом про проживання від 09.09.2024.
При вирішенні спору суд враховує, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. 
Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. 
Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: 
-наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; 
-законність об`єкта володіння; 
-добросовісність заволодіння чужим майном;
- відкритість володіння; 
-безперервність володіння;
- сплив установлених строків володіння; 
-відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.
Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.
Набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. 
При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом.
Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. 
Водночас, він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. 
Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.
Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Так, після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном.  
Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.
Зазначене судом узгоджується із позицією ВП ВС, зокрема від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17. 
Окрім того, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника й завжди знала, хто є власником. 
Обставини, за яких власник не відмовився від права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, унеможливлюють застосування до спірних правовідносин положень ст. 344 ЦК України (постанова КЦС ВС від 16.07.2025 року у справі № 643/13004/23). 
Так, визначені законом правові підстави для набуття права власності за набувальною давністю, які мають бути у їх сукупності, відсутні, а надані суду докази не є беззаперечними. 
Знаходження власника майна тривалий час за межами держави не позбавляє його права власності, не змінює правового статусу квартири, не виключає спадкування, тощо та є неправомірним втручання у власність згідно з практикою ЄСПЛ (ст. 1 Першого протоколу). 
Всі дії, витрати, пов`язані із проживанням у чужому майні, сам факт проживання у ньому здійснені позивачем на власний ризик та не тягнуть набуття за нею права власності.
Позивач житлом забезпечена, що визнано нею в судовому засіданні, місце її проживання зареєстровано у встановленому законом порядку в АДРЕСА_2 .
Так, обраний позивачем спосіб захисту права не відповідає змісту відповідного права позивача, цілям судочинства, суперечить принципу верховенства права.

Керуючись Главою 9 Розділу ІІІ ЦПК України,-

ВИРІШИВ :

В позові відмовити.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки передбачені ст.ст.354, 355 ЦПК України: Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Одеського апеляційного суду.

Суддя   Світлана МАРКАРОВА 

Повний текст рішення виготовлений 09.02.2026