Справа № 308/2468/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       27 листопада 2025 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого - судді Джуги С.Д.,
суддів - Кожух О.А., Мацунича М.В. 
з участю секретаря судових засідань: Мочан М.А. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Чернобук Яків Леонідович, на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 травня 2025 року у складі судді Крегул М.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-
в с т а н о в и в :

У лютому 2025 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
       Позов мотивовано тим, що 12.11.2005 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб. Від шлюбу у них народилися двоє дітей: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач стверджує, що одруження виявилося невдалим, між подружжям немає добрих відносин, взаєморозуміння, духовної та фізичної близькості. Позивач вважає, що подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, а тому просить суд розірвати шлюб між ним та відповідачем.
Заочним рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 травня 2025 року позов задоволено.
Шлюб, зареєстрований 12 листопада 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що складено відповідний актовий запис № 2607 - розірвано.Вирішено питання по судовим витратам.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 липня 2025 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Чернобук Яків Леонідович, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволення позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що дану справу розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження, проте відповідач не був належним чином повідомлений, як про існування цього судового провадження, так і про повторне судове засідання, яке було призначено в день проголошення оскаржуваного рішення (15.05.2025р.), відповідно - був позбавлений можливості не тільки подати відзив на позовну заяву, в якому заперечити проти доводів позову із посиланням на норми права, що їх спростовують, але і заявити зустрічні вимоги, що стосуються майна та утримання неповнолітіх дітей. Апелянт вказує, що означені перешкоди у прийнятті відповідачем участі у судовому розгляді спору про припинення шлюбних відносин є порушенням закріпленого у ст. 12 ЦПК України принципу рівності і змагальності сторін, а також передбаченого п. 1 ст. 6 ЄКПЛ принципу про доступ до правосуддя. Також судом не враховано, що сторони спору, та їх малолітні діти проживають за межами України, в Італії, а тому підсудність даної справи повинна визначатись суддею Верховного Суду, у зв`язку з чим спір розглянуто із порушенням правил підсудності. Окрім того, судом не вжито заходів щодо примирення подружжя, що є істотним порушненням. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
У судовому засідання представник апелянта - адвокат Чернобук Я.Л. підтримав подану апеляційну скаргу, просить її задовольнити.
Позивач ОСОБА_2 , його представник - адвокат Кухта О.В. у судовому засіданні просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає, підлягає скасуванню з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами.
Положення цього конституційного принципу закріплені у статтях 12, 13 ЦПК України.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента. Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду.
За правилом частини першої статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.
За змістом пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях.
За змістом частини другої статті 211, частини другої статті 223 ЦПК України, про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, перешкоджає розгляду справи.
Неповідомлення судом учасників процесу про дату, час і місце судового засідання є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Отже, відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.
Порядок повідомлення учасників справи про розгляд справи встановлений статями 128 - 130 ЦПК України.
Частиною третьою статті 128 ЦПК України передбачено, що судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.
Відповідно до ч.5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
Згідно ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. 
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Ужгородського районного суду Закарпатської області від 13 березня 2025 року відкрито провадження у даній справі, вирішено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Дану справу призначено до судового розгляду на 09 годину 10 хвилин 31.03.2025 року з повідомленням (викликом) сторін. (а.с.29).
В матеріалах справи відсутні дані, які підтверджували вручення відповідачу даної ухвали та судової повістки про виклик у судове засідання на 31.03.2025р. У подальшому розгляд справи було призначено на 16.04.2025р. та на 15.05.2025 р.
15.05.2025 року судом першої інстанції ухвалено заочне рішення. Однак, у матеріалах справи відсутні дані, які б підтверджували, що відповідач належним чином повідомлялася про розгляд справи на вказані дати, та у судове засідання 15.05.2025року, у якому ухвалено заочне рішення.
Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки-виклику, є порушенням статті 6 Конвенції, а також порушенням вимог статей 128, 130 ЦПК України.
Отже, доводи відповідача про її неналежне повідомлення щодо розгляду справи у суді першої інстанції є обґрунтованими та доведеними.
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Апелянт обґрунтовує апеляційну скаргу даною підставою.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідно до п.3 ч.3 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.
Доводи апеляційної скарги у цій частині є обґрунтованими і заслуговують на увагу.
Щодо вирішення спору по суті, колегія суддів виходить з наступного.
Матеріалами справи установлено, що 12 листопада 2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис № 2607, що стверджується долученим до справи свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 виданого 14.04.2009 року.
Від даного шлюбу у сторін народилися двоє дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ч.1 ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.
Відповідно до ч.6 ст.7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.
Статтею 24 СК України та ст.51 Конституції України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.
За таких обставин, примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону.
Відповідно до ч.1 ст.104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Згідно з ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 цього Кодексу.
Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України).
Згідно з ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.
Відповідно до ч.3,4 ст.56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.         Позивач ОСОБА_2 14.02.2025 року подав до суду позов до ОСОБА_6 , у якому просив розірвати укладений шлюб, оскільки не бажає з нею спільно проживати, подальше спільне проживання та збереження сім`ї є неможливим, тому недоцільним є надання строку для примирення. 
Представник позивача у суді першої інстанції подала письмову заяву у якій вказала, що позивач підтримує поданий позов про розірвання шлюбу, просить розглянути справу у відсутності позивача та представника позивача.
В суді апеляційної інстанції позивач наполягає на розірванні шлюбу, збереження сім`ї з відповідачкою є неможливим, заперечує щодо надання строку для примирення.
Таким чином, встановлено відсутність волі позивача на перебування у шлюбі з відповідачем.
Сімейним Кодексом України чітко визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
З врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що примирення і подальше подружнє життя сторін не є можливим, оскільки сім`я фактично розпалася і подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, який категорично не бажає перебувати в шлюбі з відповідачем, а тому наявні правові підстави для розірвання шлюбу.
Доводи апеляційної скарги у цій частині не відповідають фактичним обставинам справи, а тому не заслуговують на увагу.
Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги, що даний спір розглянуто із порушенням правил підсудності з посиланням на те, що сторони спору та їх малолітні діти проживають за межами України, в Італії, а тому підсудність даної справи повинна визначатись суддею Верховного Суду.
Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_2 народився та живе в Україні, має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджено відомістю зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 19.08.2025 року №427, та підтверджено позивачем у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції. Разом з позивачем за вказаною адресою також зареєстровані спільні діти позивача та відповідача: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Станом на день звернення до суду з даним позовом відповідач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджено відповіддю на запит суду першої інстанції із відділу реєстрації місця проживання Департаменту забезпечення та надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Ужгородської міської ради.
Постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265 затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування).
Згідно з п. 3, 4 Порядку декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради.
Особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Крім того, п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою.
Відповідно до ч.1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються у суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання як позивача так і відповідача є: АДРЕСА_1 .
З врахуванням наведеного, судом не порушено встановлених цивільним процесуальним законом України правил підсудності. 
Виходячи з викладених обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення заявленого позову з вищенаведених підстав.
Керуючись ст.ст.374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Чернобук Яків Леонідович, задовольнити частково.
Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.
Шлюб, зареєстрований 12 листопада 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що складено відповідний актовий запис № 2607 розірвати.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.        
Повний текст судового рішення складено 05 грудня 2025 року. 

Головуючий: 

Судді: