Справа № 461/4550/25 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р. 
Провадження № 22-ц/811/4166/25 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

02 лютого 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий – суддя Цяцяк Р.П., 
судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О., 

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , на рішення Галицького районного суду міста Львова від 25 липня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» (в подальшому – «позивач», «ТзОВ») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_3 , у якому просило суд ухвалити рішення, яким стягнути зі згаданої відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 35 536 грн. 88 коп. та судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 14.06.2019 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» і ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір № R01.00602.005374335 (в подальшому – «Кредитний договір»), відповідно до умов якого відповідачці у тимчасове користування на умовах забезпечення, повернення, строковості, платності були надані кредитні кошти в сумі 16 830 грн. 69 коп. 
25.07.2023 року на підставі договору факторингу № 01.02-31/23 всі права вимоги за Кредитним договором АТ «Ідея Банк» відступило ТзОВ «Росвен Інвест Україна».
26.07.2023 року на підставі договору факторингу № 01.02-38/23 ТзОВ «Росвен Інвест Україна» всі права вимог за Кредитним договором відступило ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс».
08.11.2024 року на підставі договору факторингу № 08/11/2024 ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» всі права вимог за Кредитним договором відступило позивачу - ТзОВ «Українські фінансові операції». 
Відповідачка умови Кредитного договору належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на дату подачі позову у неї утворилася заборгованість у розмірі 35 536 грн. 88 коп. (16 830 грн. 69 коп. з яких – заборгованість за тілом кредиту, а 18 706 грн. 19 коп. – заборгованість за відсотками), яка і є предметом позовних вимог (а.с.1-11).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» заборгованість у розмірі 35 536 грн. 88 коп., а також 2 422 грн. 40 коп. сплаченого судового збору (а.с. 127-128).
В результаті укладення 15 березня 2024 року шлюбу відповідачка змінила своє прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 » (а.с. 156).

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 25 липня 2025 року оскаржив представник відповідачки.
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права.
Вважає, що «з матеріалів справи неможливо встановити належність перебування позивача в статусі кредитора, оскільки відсутні докази належним чином оформлені щодо переходу права вимоги від одного кредитора до іншого; відсутній належним чином оформлений розрахунок заборгованості, з якого можна було б встановити дійсний розмір нібито існуючої заборгованості, за який період така могла виникнути та за який період нараховані відсотки за користування кредитними коштами; відсутні належні та допустимі докази отримання відповідачем коштів за кредитним договором тощо; не вирішено питання залучення до участі у даній справі первісного кредитора - АТ «Ідея Банк» (а.с. 145-151). 

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 29 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження за вищезгаданою апеляційною скаргою (отримана сторонами 29.12.2025 року; а.с. 164-168), запропоновано учасникам справи протягом 15-ти днів подати до суду свій відзив на апеляційну скаргу та ухвалено розгляд справи у відповідності до частини 1 статті 369 ЦПК України проводити в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (а.с. 162-163).

Представник позивача подав до суду Відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін (а.с. 170-176).

Клопотань від учасників справи про апеляційний розгляд справи з їх повідомленням до суду не поступало.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);
- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);
- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Як вбачається з доводів апеляційної скарги, сторона відповідача (апелянта) не заперечує та не оспорює укладення 14.06.2019 року між АТ «Ідея Банк» та відповідачкою Кредитного договору, копія якого з додатками є долученою позивачем до позовної заяви в обґрунтування заявлених позовних вимог та є наявною у матеріалах справи (а.с. 100-110).
До позовної заяви долучено фотокопію заяви відповідачки на ім`я Голови Правління «Ідея Банк» від 14.06.2019 року, у якій відповідачка просить надати їй «реструктуризацію за кредитним договором № … від 16.04.2018 р.» (а.с. 104).
В доводах апеляційної скарги ця заява жодним чином не є прокоментованою, що дає підстави для висновку про те, що Кредитний договір від 14.06.2019 року було укладено за заявою відповідачки від 14.06.2019 року, як результат реструктуризації її боргових зобов`язань за іншим кредитним договором, укладеним з нею ще 16.04.2018 року. Про наведене свідчить, зокрема і те, що пунктом 1.2 Кредитного договору від 14.06.2019 року встановлено, що Позичальник (відповідачка) дає доручення АТ «Ідея Банк» переказати 18 101 грн. 07 коп. кредитних коштів з позичкового рахунку Позичальника (відповідачки) на рахунок Банку з призначенням платежу «Погашення кредитної заборгованості договір № … від 16.04.2018 р.» (а.с. 100).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).
Апеляційна скарга не містить доводів про недійсність Кредитного договору від 14.06.2019 року з підстав, що прямо встановлені законом, або про те, що він визнавався судом недійсним, а відтак цей договір (у відповідності до статті 204 ЦК України) є чинним, а тому підлягає до виконання.
Апеляційна скарга також не містить доводів про те, що відповідачка оспорювала Кредитний договір від 14.06.2019 року (тобто – протягом більше 6 років) з тих підстав, що АТ «Ідея Банк» (первісний кредитор) на виконання положень цього договору не перерахував передбачених ним кредитних коштів.
За наведених вище обставин в їх сукупності доводи апеляційної скарги стосовно того, що «відсутні належні та допустимі докази отримання відповідачем коштів за кредитним договором», аж ніяк до уваги прийматися не можуть. 

Статтею 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.
При умові, що відповідачка з будь-яких підстав не отримала повідомлення про відступлення права вимоги, то остання не мала жодних перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті заборгованості на рахунки первісного позикодавця (зокрема – АТ «Ідея Банк») і таке виконання було б належним відповідно до вимог ст. 516 ЦК України.
Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15 "боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. ... неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі".
Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд в постанові від 06.02.2018 року у справі № 278/1679/13-ц, який зауважив, що неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.
Неотримання боржником письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові не є перешкодою для реалізації права фактора звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, а боржник у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог фактора, що відповідає положенням статті 124 Конституції України.

Відповідачкою (апелянтом) так і не було подано до суду жодних розрахунків, які б спростовували правильність розрахунків заборгованості долучених до матеріалів справи позивачем, а за висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 11.07.2018 року у справі № 753/7883/15 (рішення у ЄДРСР № 75498350), доводи сторони про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості є безпідставними, якщо на його спростування сторона не надала власного розрахунку.
За наведених обставин доводи апеляційної скарги про те, що «з матеріалів справи неможливо встановити належність перебування позивача в статусі кредитора, оскільки відсутні докази належним чином оформлені щодо переходу права вимоги від одного кредитора до іншого; відсутній належним чином оформлений розрахунок заборгованості», також до уваги прийматися не можуть.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що правові підстави для його скасування чи зміни відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, що судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають.
Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» установлено у 2026 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2026 року – 3 328 грн. 00 коп.

Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про стягнення з відповідачки 35 536 грн. 88 коп. заборгованості за кредитним договором.
Відтак, ціна позову у цій справі складає 35 536 грн. 88 коп., що станом на 01 січня 2026 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328 грн. 00 коп. х 250 = 832 000, 00 грн).
Урахувавши, що ціна позову у цій справі становить 35 536 грн. 88 коп., судові рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384, 389 частина 3 пункт 2 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду міста Львова від 25 липня 2025 року - без змін.

Постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Повну постанову складено 02 лютого 2026 року.

Головуючий:      Цяцяк Р.П.

Судді:        Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.