Справа № 302/2/26 
Провадження № 2/302/124/26 
Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року селище Міжгір`я

Міжгірський районний суд Закарпатської області в складі:
головуючого судді Повідайчика О.І.
за участі:
секретаря судового засідання Кость Л.М.
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань в селищі Міжгір`я Хустського району Закарпатської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на спадкове майно за законом,

В С Т А Н О В И В:
02 січня 2026 року ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивачка, спадкоємиця), через представника – адвокатку Гренджа Вікторію Юріївну, звернулася до суду з вказаним позовом до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області (далі –Пилипецька сільська, рада, відповідач), який обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Річка Хустського району, Закарпатської області, помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який доводився позивачці батьком. До складу спадщини увійшов житловий будинок під АДРЕСА_1 . Позивачка, ОСОБА_1 вважається єдиною належною спадкоємицею за законом, проте нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено через відсутність правоустановчих документів та через відсутність інформації в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності на зазначене вище нерухоме майно. Обґрунтовуючи позов зазначеними вище обставинами та посилаючись на відповідні норми цивільного законодавства позивачка просила визнати за нею право власності на вище згаданий житловий будинок в порядку спадкування за заповітом до майна померлого ОСОБА_2 ..
05 січня 2026 року ухвалою судді було відкрито провадження в справі та призначено підготовче засідання.
Позивач в підготовче засідання не з`явився.
Представниця позивача – адвокатка Гренджа В.Ю. подала суду заяву від 20 січня 2026 року, в якій просила розглянути справу без участі позивача та її представниці, позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні.
Відповідач – Пилипецька сільська рада Хустського району Закарпатської області явку представника в судове засідання не забезпечила, подала суду заяву в якій просила розглянути справу без участі представника відповідача. З поданої заяви слідує визнання позову Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області.
Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Відповідно до частини 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Частиною 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. 
Оскільки відповідач визнав позов й таке визнання не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи законних інтересів третіх осіб, з врахуванням характеру спірних правовідносин, суб`єктного складу сторін і обставин справи, відповідно до наведених норм процесуального закону суд доходить висновку про наявність законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому засіданні.
За наявними доказами суд встановив такі фактичні обставини справи.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 50 років помер ОСОБА_2 , який був батьком позивачці, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.7) та свідоцтвом про народження позивачки ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 (а.с.19). 
Орієнтовно в 1984 році побудований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та розташований на земельній ділянці орієнтовно площею 0.25 га, проте право власності на нього не зареєструвала, що підтверджується випискою з погосподарської книги Пиллипецької сільської ради від 18.03.2025 № 105 (а.с.21), листом Комунального підприємства «Міжігрське бюро технічної інвентаризації» від 14.05.2025 № 118 (а.с. 23).
Спадковий житловий будинок під АДРЕСА_2 , за життя належав ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка доводилася спадкодавцю ОСОБА_2 - матір`ю, а позивачці ОСОБА_1 – бабою. ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_3 .
На час смерті ОСОБА_4 , 1938 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з нею, на день смерті постійно проживав та був зареєстрований, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , син померлої, ніхто інший не проживав та не був зареєстрований, що підтверджується довідкою Пилипецької сільської ради Хустського району, Закарпатської області № 180 від 11.07.2025.
За життя ОСОБА_4 , 1938 року народження, склала заповіт, згідно якого розпорядилася, на випадок своєї смерті передати належні їй грошові заощадження ОСОБА_5 (дочці), а все інше майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_2 (сину). Вказаний заповіт не змінено та не скасовано, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №83484015 від 03.12.2025 (а.с.13-15).
Згідно довідки, виданої Пилипецькою сільською радою Хустського району Закарпатської області за вих.№104 від 18.03.2025 померлий ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , був постійним мешканцем АДРЕСА_1 . На момент смерті ОСОБА_2 , за даною адресою разом з ним ніхто не проживав та не був зареєстрований. Малолітні, неповінолітні діти, недієздатні, обмежено дієздатні особи не зареєстровані та не проживають (а.с.18). 
ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок АДРЕСА_1 . Останнім їй було відмовлено в учиненні відповідної нотаріальної дії на підставі підпункту 4.16 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595 (далі – Порядок № 296/5) відповідно до якого видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна – документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. У разі коли державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна проведено без видачі документа, що посвідчує таке право, нотаріальна дія щодо такого майна вчиняється на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього. Така інформація долучається до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. Державний нотаріус постановив відмовити у видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину позаяк остання не подала оригінали документів (на підтвердження права власності на майно) та через відсутність відповідної інформації про зареєстроване право власності на зазначене нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності. Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтв про право на спадщину за законом) від 03 грудня 2025 року (а.с.10).
Наявність вказаного вище житлового будинку та його характеристики підтверджуються технічним паспортом (а.с. 24-33).
Відповідно до підпункту 4.19 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку № 296/5 якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.
Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено – речові права на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.
Правовідносини щодо права власності до 01 січня 2004 року регламентувались розділом ІІ Цивільного кодексу УРСР. Верховним Судом України в постанові від 18.12.2013 у справі № 6-137цс13 було висловлено правову позицію, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. 
Питання набуття права власності, зокрема й на житловий будинок, у 1972 році регламентувались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки зведення й завершення будівництвом об`єкта.
Відповідно до вказаних нормативних документів громадяни вправі були, зокрема, придбати або побудувати для себе на праві особистої власності житлові будинки. Тобто законодавче регулювання на час будівництва ОСОБА_4 житлового будинку в 1984 році передбачало набуття права особистої власності на житловий будинок внаслідок його будівництва.
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час завершення будівництвом житлового будинку регулювалася підзаконними нормативними актами, а саме Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року N 56. Вказаним нормативним актом було передбачено реєстрацію права власності на житло тільки в містах та селищах і не встановлювалась можливість такої в сільських населених пунктах. Відповідно до практики правозастосування діючого законодавства, викладеної в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 07 грудня 1990 року N 553-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року N 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за N 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року N 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року N 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року N 1/5, та іншими нормативними актами».
Відповідно до виписки з погосподарської книги, виданої Пилипецькою сільською радою Хустського району Закарпатської області 18.03.2025 № 105 (а.с. 21) житловий будинок АДРЕСА_1 був побудований орієнтовно в 1984 році й належав ОСОБА_4 . З врахуванням наведених положень законодавства, діючого в період будівництва житлового будинку, суд висновує, що зазначена виписка з погосподарської книги підтверджує належність зазначеного об`єкта ОСОБА_4 .
У зв`язку з смертю ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 за нею відкрилась спадщина за її місцем проживання (ст. 1216, 1220 і 1221 ЦК України). Спадкування за ОСОБА_4 , з урахуванням приписів ст. 1217 та 1223 ЦК України, здійснювалось за заповітом, складеним 14.07.2008, відповідно до якого спадкодавиця все належне їй майно, окрім грошових коштів, заповіла ОСОБА_2 . До складу спадщини, яку ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_2 , увійшов належний спадкодавиці на час відкриття спадщини житловий будинок АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 прийняв спадщину за ОСОБА_4 позаяк постійно проживав з нею на час відкриття спадщини (а.с. 17) й не відмовився від її прийняття (ч. 3 ст. 1268 ЦК України). За життя ОСОБА_2 не оформив права власності на спадкове майно, проте з урахуванням приписів ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина була належною йому з моменту її відкриття.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, за ним відкрилась спадщина за його місцем проживання (ст. 1216, 1220 і 1221 ЦК України). До складу спадщини увійшов успадкований ним за ОСОБА_4 житловий будинок АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 заповіту за життя не складав, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 25.03.2025 №80583297, а тому спадкування за ним здійснюється за законом (ст. 1217 та ч. 2 ст. 1223 ЦК України).
Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).
З врахуванням установлених обставин та правового регулювання право на спадкування за ОСОБА_2 отримала ОСОБА_1 , яка доводиться спадкодавцю донькою та належить до першої черги спадкоємців за законом.
ОСОБА_1 прийняла спадщину за ОСОБА_2 шляхом подання відповідної заяви нотаріусу в порядку й строк, установлений ст. 1269 і 1270 ЦК України.
Інші особи спадщину за ОСОБА_2 не приймали, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03.12.2025 № 299/02-31 (а.с. 10).
Враховуючи наведене суд встановив, що позивачка, як єдиний спадкоємець за законом за померлим ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину, набула право на спадкування за ним майна, котре увійшло до складу спадщини, зокрема, житлового будинку АДРЕСА_1 .
Суд не встановив обставин, які мали б наслідком усунення позивачки від спадкування за ОСОБА_2 та не встановив обставин, які б свідчили, що спадкування позивачкою за ОСОБА_2 порушує права чи законні інтереси третіх осіб.
Відтак суд дійшов висновку, що у позивачки виникло право на набуття у власність зазначеного об`єкта нерухомого майна в порядку спадкування за законом та наявність формальних перешкод для нотаріального оформлення переходу права власності від спадкодавця до спадкоємиці, які не впливають на зміст цього права. 
Відповідно до приписів частин 1, 2 і 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Зміст права власності виявляється у праві: володіння, користування, розпорядження (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України). 
Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 
Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Суд враховує, як сталу практику правозастосування (елемент правової визначеності) зазначеної норми, позицію викладену в п. 3.1. листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», відповідно до якої визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.
Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.
Відповідно до вимог ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.
Позивачка спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 прийняла шляхом подання відповідної заяви нотаріусу, проте на теперішній час не має можливості оформити свої спадкові права на спадковий житловий будинок АДРЕСА_1 через відсутність правовстановлюючих документів на вказаний об`єкт нерухомого майна.
Встановлені судом обставини справи і відповідні їм правовідносини підтверджуються сукупністю встановлених судом фактичних даних за наданими доказами, що дає підстави для ухвалення рішення на користь позивачки.
Відтак враховуючи визнання позову відповідачем, зважаючи, що прийняттям спадщини позивачкою права інших осіб не порушуються, повно й всебічно дослідивши та оцінивши у сукупності наявні у справі докази, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими й доведеними під час розгляду справи, а тому такими, що підлягають задоволенню. Суд висновує, що встановленими фактичними обставинами доводиться наявність законних підстав на набуття ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом та існування підстав для судового захисту такого права в установлений законом спосіб – визнання права. 
Відтак суд уважає позов обґрунтованим й таким, що підлягає задоволенню.
Керуючись ст. 2-5, 10-13, 19, 76-81, 200, 206, 258, 259, 263-265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:
Позов ОСОБА_1 до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на спадкове майно за законом, – задовольнити повністю.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом за померлим ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду безпосередньо протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Повний текст судового рішення складено 22.01.2026.

Повне найменування учасників:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_3 ;
Відповідач: Пилипецька сільська рада Хустського району Закарпатської області; код ЄДРПОУ – 04350843; місцезнаходження: с. Пилипець, 75 Хустський район, Закарпатська область, 90011.

Головуючий суддя	  	О. І. Повідайчик