ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" січня 2026 р. Справа №914/3030/24

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого судді Кравчук Н.М.
суддів Панова І.Ю.
Скрипчук О.С. 
секретар судового засідання Слободянюк В.С.
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Санаторій для дітей з батьками “Пролісок” від 27.05.2025 (вх. №ЗАГС 01-05/1614/25 від 28.05.2025)
на рішення Господарського суду Львівської області від 07.05.2025 (повний текст 
рішення складено 05.05.2025, суддя Іванчук С.В.)
у справі № 914/3030/24
за позовом: Приватного акціонерного товариства “Львівобленерго” (надалі
ПрАТ “Львівобленерго”), м. Львів
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Санаторій для дітей з 
батьками “Пролісок” (надалі ТОВ “Санаторій для дітей з батьками 
“Пролісок”), м. Моршин, Львівська область
про:  стягнення заборгованості в сумі 892 818,86 грн.,

з участю представників:
від позивача: Горбунова О.Л.;
від відповідача (в режимі відеоконференції): Богомазова І.О.

ВСТАНОВИВ:
ПрАТ “Львівобленерго” звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до ТОВ “Санаторій для дітей з батьками “Пролісок” про стягнення заборгованості в сумі 892 818,86 грн, з яких: 812 452,91 грн інфляційних нарахувань, 80 365,95 грн 3 % річних. В прохальній частині позовної заяві позивач просив усі понесені ПрАТ “Львівобленерго” судові витрати - 13 392,28 грн судового збору та 30 000,00 грн на правничу допомогу покласти на відповідача.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 14.05.2007 між ПрАТ “Львівобленерго” (на той час - ВАТ “Львівобленерго”) та ТОВ “Санаторій для дітей з батьками “Пролісок” був укладений договір № 42340 про постачання електричної енергії. У листопаді-грудні 2013 року відповідачем було спожито 221824 кВтг. електричної енергії на суму 274 813,31 грн. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 31.08.2023 у справі №914/290/14 позов ПрАТ “Львівобленерго” до ТОВ “Санаторій для дітей з батьками “Пролісок” задоволено повністю, стягнуто з відповідача на користь позивача 277 350,35 грн заборгованості, у тому числі 274 813,31 грн за активну електричну енергію, спожиту в листопаді-грудні 2013 року. Позивач зазначає, що відповідач виконав рішення і сплатив заборгованість 31.10.2023, однак внаслідок тривалого невиконання зобов`язання з оплати заборгованості та на підставі ст. 625 ЦК України у відповідача виник обов`язок сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. З врахуванням наведеного, позивач за період прострочення з 01.02.2014 до 31.10.2023 нарахував відповідачу 812 452,91 грн інфляційних втрат та 80 365,95 грн. 3% річних.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 06.05.2025 у справі №914/3030/24 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Санаторій для дітей з батьками “Пролісок” на користь Приватного акціонерного товариства “Львівобленерго” - 812 452,91 грн інфляційних втрат, 3% річних в розмірі 80 343,37грн, судовий збір в розмірі 13 391,94 грн та 29 999,24 грн витрат на професійну правничу допомогу. В решті позовних вимог відмовлено.
В ході розгляду справи суд першої інстанції встановив, що відповідач сплатив позивачу кошти в сумі 277 350,35 грн з призначенням платежу :“Погашення основного боргу у судовій справі № 914/290/14 у сумі 231 125,29 грн., ПДВ – 20 % 46 225,06грн.”. Позивач на підставі ст.625 ЦК України нарахував відповідачу 812 452,91 грн. інфляційних втрат та 80 365,95 грн. 3% річних за період прострочення з 01.02.2014 до 31.10.2023, відповідно до наданого суду розрахунку. Перевіривши проведені нарахування, судом встановлено, що позивач припустився арифметичної помилки при обрахунку 3% річних, нарахувавши такі за 31.10.2023, який є днем повної оплати заборгованості. Відтак, здійснивши перерахунок, місцевий господарський суд дійшов висновку, що підставними є вимоги, щодо стягнення 812 452,91 грн. інфляційних втрат та 3% річних в розмірі 80 343,37 грн. В решті вимог щодо стягнення 3% річних суд відмовив у зв`язку із безпідставністю заявлення. Водночас, порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності, як винятковий випадок для зменшення інфляційних втрат та 3 % річних у спірних правовідносинах судом не встановлено. Також суд врахував, що позов пред`явлено в період дії карантину та воєнного стану, відтак дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування позовної давності в даному спорі.
Крім того, місцевий господарський суд, надавши оцінку обсягу роботи адвоката з представництва інтересів позивача, розміру гонорару, з огляду на розумну необхідність відповідних судових витрат для даної справи, а також, враховуючи заявлену до стягнення позивачем суму витрат на правову допомогу в розмірі 30 000,00 грн., дійшов висновку про обґрунтування заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 29 999,24 грн.
Не погодившись з вказаним рішенням, ТОВ “Санаторій для дітей з батьками “Пролісок” звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 06.05.2025 у даній справі та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення за період з 01.11.2013 по 09.12.2021 в сумі 801 012,48 грн.
Скаржник вважає оскаржуване рішення ухваленим при неповному дослідженні всіх обставин, які мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції застосував вибірково висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц, не застосувавши обмеження стягнення останніми трьома роками, які передували поданню такого позову. На переконання скаржника, за період з 09.12.2021 до 22.02.2022 розрахунок інфляційних втрат становить 9 723,79 грн., 3% річних - 1 716,64 грн., загалом 11 440,43 грн. Крім того, скаржник вважає, що стягнення з відповідача судом першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 29 999,24 грн. є непропорційним стосовно фактичної заборгованості погашеної у 2023 році. 
Позивач у поданому відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти доводів скаржника, вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, а рішення Господарського суду Львівської області у вказаній справі законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права з дотриманням процесуального закону, на підставі повного, об`єктивного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень. Зазначає, що значна тривалість судових проваджень, затягування відповідачем розгляду судових справ сприяли тривалому уникненню відповідальності ТОВ «Санаторій для дітей з батьками «Пролісок» зі сплату заборгованості спожитої електричної енергії у 2013 році. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. При цьому місцевим господарським судом враховано, що позов пред`явлений в період дії карантину та воєнного стану, відтак відсутні правові підстави для застосування позовної давності в цьому спорі. Судом також підставно відхилено клопотання ТОВ «Санаторій для дітей з батьками «Пролісок» про зменшення інфляційних нарахувань і 3% річних, у зв`язку із важким фінансовим становищем Санаторію, оскільки неустойка (штраф, пеня) та інфляційні нарахування і 3% річних не є тотожними поняттями та не підлягають зменшенню за клопотанням сторони спору. Просить рішення Господарського суду Львівської області від 06.05.2025 у справі № 914/3030/24 залишити без змін, апеляційну скаргу ТОВ «Санаторій для дітей з батьками «Пролісок» - без задоволення.
Представник відповідача (скаржника) в судовому засіданні підтримав доводи, наведені у апеляційній скарзі.
Представник позивача просив залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду, апеляційну скаргу – без задоволення.
Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, Західний апеляційний господарський суд встановив таке.
14.05.2007 між ВАТ “Львівобленерго” (нове найменуванням Приватне акціонерне товариство “Львівобленерго”) (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Санаторій для дітей з батьками “Пролісок” (Споживач) було укладено договір №42340 про постачання електричної енергії (з додатками). Згідно з пп.2.2.2 п. 2.2 договору Постачальник зобов`язується постачати Споживачу електроенергію, як різновид товару, зокрема, в обсягах, визначених відповідно до розділу 5, та з урахуванням умов розділу 6 цього договору.
Споживач зобов`язується оплачувати Постачальнику вартість електричної енергії, згідно з умовами додатків №2 “Порядок розрахунків” та № 9 “Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії” (пп. 2.3.3 п. 2.3 договору).
Відповідно до п.1 додатку №2 до договору “Порядок розрахунків”, розрахунок Споживача з Постачальником електричної енергії за регульованим тарифом здійснюється за чинними тарифами, які встановлюються відповідно до положень нормативно-правових документів НКРЕ, згідно з договором про постачання електричної енергії.
Згідно з п.2 “Порядку розрахунків” розрахунковим періодом вважається період з 15 числа попереднього місяця до 14 числа поточного місяця (включно) та прирівнюється до календарного.
Пунктом 5 “Порядку розрахунків” передбачено, що остаточний розрахунок Споживача за електричну енергію спожиту протягом розрахункового періоду здійснюється на підставі виставленого Постачальником електричної енергії рахунка відповідно до даних про фактичне споживання електричної енергії визначеного за показами розрахункових засобів обліку, які фіксуються у терміни, передбачені договором, та/або розрахунковим шляхом у випадках, передбачених ПКЕЕ.
Відповідно до абз. 2 п. 7 “Порядку розрахунків” тривалість періоду для оплати отриманих рахунків має не перевищувати 5 операційних днів з дня отримання рахунку. Дата оплати рахунка (здійснення розрахунку) визначається датою, на яку були зараховані кошти на поточний рахунок із спеціальним режимом використання Постачальника електричної енергії за регульованим тарифом.
Підпунктом 4.2.1 пункту 4.2 договору сторонами погоджено, що за внесення платежів, передбачених цим договором, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, Споживач сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.
Згідно з п. 8 додатку №2 до договору «Порядок розрахунків» у разі несвоєчасної оплати платежів, обумовлених договором, Постачальник електричної енергії проводить Споживачу нарахування пені, суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми.
Цей договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на строк до 31.12.2007. Договір вважається щоразу продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов (п.9.4 договору).
Як зазначає позивач у позовній заяві у листопаді-грудні 2013 року відповідачем було спожито 221824 кВтг. електричної енергії на суму 274 813,31 грн.
У зв`язку з прямою відмовою відповідача сплачувати кошти за спожиту електричну енергію, ПрАТ «Львівобленерго» звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 22.05.2023 у справі №914/290/14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» до ТОВ “Санаторій для дітей з батьками “Пролісок”, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ТОВ Моршинський санаторій «Пролісок для дітей з батьками» про стягнення 277 350,35 грн. у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 31.08.2023 рішення Господарського суду Львівської області від 22.05.2023 у справі № 914/290/14 скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Санаторій для дітей з батьками “Пролісок” на користь Приватного акціонерного товариства “Львівобленерго” 277 350,35 грн. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Санаторій для дітей з батьками “Пролісок” на користь Приватного акціонерного товариства “Львівобленерго” – 5 547,01 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 8 320,50 грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Санаторій для дітей з батьками “Пролісок” на користь Приватного акціонерного товариства “Львівобленерго” – 20 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою Верховного Суду від 17.10.2023 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ “Санаторій для дітей з батьками “Пролісок” відмовлено.
Судом апеляційної інстанції у справі № 914/290/14 встановлено, що між сторонами існували договірні відносини з постачання електричної енергії. Відповідачем у листопаді-грудні 2013 року спожиту електричну енергію в обсягах, зафіксованих приладом обліку та підтверджених доказам у справі. Проте, в порушення умов договору відповідач не сплатив позивачу заборгованість за електричну енергію, спожиту в листопаді-грудні 2013 року, в тому числі за активну електричну енергію 274 813,31 грн. У зв`язку з несплатою заборгованості за електроенергію, відповідно до умов договору, позивачем здійснено нарахування пені в сумі 689,92 грн, 159,21 грн 3% річних та 89,31 грн інфляційних нарахувань.
Відповідно до платіжної інструкції № 191 від 31.10.2023 відповідач сплатив позивачу кошти в сумі 277 350,35 грн. з призначенням платежу “Погашення основного боргу у судовій справі № 914/290/14. У сумі 231 125,29 грн., ПДВ – 20 % 46 225,06грн.”.
У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором №42340 від 14.05.2007 про постачання електричної енергії та постановою Західного апеляційного господарського суду від 31.08.2023 у справі № 914/290/14 позивач нарахував на суму заборгованості 812 452,91 грн. інфляційних втрат та 80 365,95 грн. 3% річних за період прострочення з 01.02.2014 до 31.10.2023, відповідно до наданого суду розрахунку.
При ухваленні постанови суд апеляційної інстанції виходив з такого.
Згідно з частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України).
Згідно з приписами частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).
В силу положень статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За приписами ст.714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.
За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.ч. 1, 2 ст.712 ЦК України).
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні (ст. 699 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Матеріалами даної господарської справи підтверджено, що правовідносини сторін виникли на підставі укладеного ними договору про постачання електричної енергії №42340 від 14.05.2007. У листопаді-грудні 2013 року відповідачем було спожито 221824 кВтг. електричної енергії на суму 274 813,31 грн.
Як зазначалось вище, постановою Західного апеляційного господарського суду від 31.08.2023 у справі № 914/290/14 позов ПрАТ «Львівобленерго» до ТзОВ «Санаторій для дітей з батьками «Пролісок» задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 277 350,35 грн. заборгованості, у тому числі 274 813,31 грн. за активну електричну енергію, спожиту в листопаді-грудні 2013 року. Дана постанова набрала законної сили.
За приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до платіжної інструкції № 191 від 31.10.2023 відповідач сплатив позивачу кошти в сумі 277 350,35 грн. з призначенням платежу “Погашення основного боргу у судовій справі 914/290/14. У сумі 231 125,29 грн., ПДВ – 20 % 46 225,06грн.”.
Статтями 610, 612 Цивільного кодексу України унормовано порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Як зазначалось вище, згідно з п. 8 додатку №2 до договору «Порядок розрахунків» у разі несвоєчасної оплати платежів, обумовлених договором, Постачальник електричної енергії проводить Споживачу нарахування пені, суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Колегія суддів враховує, що інфляційні нарахування на суму боргу та 3% річних, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Крім того, вимагати сплату суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу і є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити такі інтереси, а отже відповідні компенсаційні виплати нараховуються незалежно від вини боржника.
Згідно з поданим розрахунком позивач нарахував відповідачу 812 452,91 грн. інфляційних втрат та 80 365,95 грн. 3% річних за період прострочення з 01.02.2014 до 31.10.2023. 
Суд апеляційної інстанції, перевіривши проведені позивачем нарахування, погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позивач припустився арифметичної помилки при обрахунку 3% річних нарахувавши такі за 31.10.2023, який є днем повної оплати заборгованості. Відтак, в перерахунку, підставними є вимоги, щодо стягнення 812 452,91 грн. інфляційних втрат та 3% річних в розмірі 80 343,37грн., про що судом першої інстанції зроблено правильний висновок. В решті позовних вимог в частині стягнення 3 % слід відмовити за їх безпідставністю.
Щодо доводів скаржника про зменшення розміру нарахованих позивачем 3% річних та інфляційних втрат на 100%, колегія суддів враховує наступне.
Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Як зазначалось вище, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).
Отже, умовами укладеного сторонами договору та чинним законодавством встановлено один і той же розмір процентів та 3% річних.
Визначені частиною 2 статті 625 ЦК України право на стягнення інфляційних втрат і 3 % річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).
Інфляційні втрати та проценти річних є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і входять до складу такого зобов`язання.
При цьому, суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою частини 2 статті 625 ЦК України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24, зазначила, зокрема, що саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних. Таким чином, розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати.
Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг.
Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони, як уже зазначалося, входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.
Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується правової позиції щодо неможливості зменшення розміру інфляційних втрат - висновки про це викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.10.2023 у справі № 904/4334/22, від 24.01.2024 у справі № 917/991/22, від 01.10.2024 у справі №910/18091/23 та від 05.11.2024 у справі № 902/43/24, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 712/4975/22.
Щодо аргументів скаржника про пропуск позивачем строку позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат та процентів річних, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.
Відповідно до правових висновків, наведених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі № 657/1024/16 ц, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі №916/190/18 вказала, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 ЦК України.
Водночас, під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12.03.2020 на всій території України було встановлено карантин. Під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023.
Окрім того, Указом Президента України від 24.02.2022 N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
В умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану, перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24, зазначила, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02.04.2020, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30.06.2023 - на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 - на строк дії воєнного стану), а з 30.01.2024 перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Велика Палата Верховного Суду у зазначеній справ дійшла висновку, що звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період з 02.04.2017 по 01.04.2024, здійснюється без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, оскільки станом на 02.04.2020 позовна давність щодо таких вимог не спливла.
Отже, оскільки Закон встановлює право кредитора на отримання сум, передбачених
статтею 625 ЦК України за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов у ПрАТ «Львівобленерго» виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Враховуючи те, що позов пред`явлений в період дії карантину та воєнного стану, місцевий господарський суд дійшов підставного та обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для застосування строків позовної давності у даній справі.
Також колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що стягнення з відповідача судом першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 29 999,24 грн. є непропорційним стосовно фактичної заборгованості погашеної у 2023 році, враховуючи наступне. 
Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Положеннями статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до статті 131 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
В силу частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
На підтвердження понесення позивачем витрат на правову допомогу до матеріалів справи долучено: копію договору № 24/10-12 про надання правничої допомоги від 25.10.2024; копію рахунку на оплату № 24/120 від 25.10.2024; копію платіжної інструкції № 23225 від 29.10.2024 на суму 30 000,00грн.; ордер про надання правової допомоги ВС № 1326087 від 25.10.2024 та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЛВ №000777 на Горбунову Ольгу Леонідівну.
Договором № 24/10-12 про надання правничої допомоги від 25.10.2024, укладеним Адвокатським об`єднанням “Юріс Консультус” (АО) та Приватним акціонерним товариством “Львівобленерго” (Клієнт), передбачено зокрема, що за цим договором АО приймає на себе зобов`язання забезпечувати представництво Клієнта у суді та надавати інші види правничої допомоги, а Клієнт приймає на себе зобов`язання оплачувати надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання доручень Клієнта у Господарському суді Львівської області у справі за позовом Приватного акціонерного товариства “Львівобленерго” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Санаторій для дітей з батьками “Пролісок” про стягнення додаткових нарахувань із застосуванням індексу інфляції та 3% річних (п. 1.1, 1.2 договору).
Відповідно до п. 4.1 договору № 24/10-12 про надання правничої допомоги від 25.10.2024 сторони погодили, що вартість правничої допомоги становить: авансова оплата 30 000,00 грн.
Матеріалами даної справи підтверджено, що адвокат Горбунова Ольга Леонідівна була присутня в судових засіданнях: 21.01.2025, 11.03.2025, 18.03.2025 та 08.04.2025. Представник позивача адвокат Горбунова О.Л. підписала та подала заяву за вх. №30756/24 від 19.12.2024 про усунення недоліків позовної заяви, відповідь на відзив за вх. № 748/25 від 10.01.2025, заперечення за вх. № 1794/25 на заяву про застосування строків позовної давності та додаткові пояснення за вх. № 3577/25 від 11.02.2025.
Беручи до уваги наведені вище правові норми, надавши оцінку поданим заявником (позивачем) доказам на підтвердження понесених ним витрат, виходячи з критеріїв обґрунтованості, пропорційності (співмірності) до предмета спору, справедливості та розумності таких витрат, колегія суддів констатує наявність правових підстав для задоволення заяви та стягнення з відповідача на користь позивача 29 999,24 грн. витрат на професійну правничу допомогу, які відповідають критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) і ці витрати є співрозмірними з виконаною роботою, про що судом першої інстанції зроблено вірний висновок.
При цьому суд першої інстанції врахував, що клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не поступало. У відзиві відповідач лише зазначив, що витрати на професійну правову допомогу є завищеними, однак не надав жодних обгрунтувань.
Підсумовуючи все вищевказане, колегія суддів зазначає, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги. Ці доводи не спростовують висновків, покладених в основу рішення Господарського суду Львівської області від 06.05.2025 у справі №914/3030/24.
За приписами статті 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Таким чином, у господарському процесі обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог чи заперечень, коригується (співвідноситься) з правом суду прийняти чи не прийняти докази в контексті їхнього значення для справи, що і є предметом оцінки господарського суду.
Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись, ст. ст. 269, 270, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд
у х в а л и в:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Санаторій для дітей з батьками “Пролісок” залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 07.05.2025 у справі №914/3030/24 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником. 
4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст.ст. 287-288 ГПК України.
5. Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий-суддя Н.М. Кравчук
Судді І.Ю. Панова
О.С. Скрипчук