Справа № 127/18634/25
Провадження № 22-ц/801/111/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Зарічанський В. Г.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року	Справа № 127/18634/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,
суддів Матківської М. В., Стадника І. М.,
учасники справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС»
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Глушкова Тетяна Ігорівна, на рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Зарічанського В. Г. у залі суду в м. Крижопіль Вінницької області,
у цивільній справі № 127/18634/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:
Короткий зміст вимог 
У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» (далі – ТОВ «ФК «ЕЙС») звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.01.2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (первісний кредитор) та  ОСОБА_1  укладено кредитний договір №202248079 у формі електронного документа з використанням електронного підпису.
Відповідач добровільно, за допомогою мережі Інтернет, перейшов на офіційний сайт ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» www.moneyveo.ua, ознайомився з Правилами надання грошових коштів у позику, які є невід`ємною частиною кредитного договору. Після чого добровільно без примусу чи тиску заявив про бажання отримання коштів, подавши відповідну Заявку, в якій вказав свої персональні дані, а саме: прізвище, ім`я, по-батькові, паспортні дані, номер телефону, ідентифікаційний номер, адресу електронної пошти, номер банківської картки для перерахування коштів та місце реєстрації/проживання.
Відповідно до умов кредитного договору первісний кредитор надав  ОСОБА_1 у тимчасове платне користування грошові кошти в сумі 6 400,00 гривень.
28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено Договір факторингу № 28/1118-01, за яким останнє набуло право вимоги до відповідача за кредитним договором.
19.12.2024 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №19/1221-01, за яким останнє набуло право вимоги до ОСОБА_1  за кредитним договором.
29.05.2025 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» укладено договір факторингу№29/05/25-Е, за яким позивач набув право вимоги до відповідача за кредитним договором № 202248079 від 06.01.2024 у загальній сумі 27 206,40 грн., з яких: 6 400,00 грн. - заборгованість по основному боргу; 20806,40 грн. - заборгованість по відсоткам.
Кредитор свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а відповідач кредит та відсотки за його користування не сплачує, у зв`язку з чим позивач вважає свої права порушеними. 
Посилаючись на викладене, позивач у заявленому позові просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 27 206,40 грн., витрати на професійну правничу допомогу та судові витрати по справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЕЙС» заборгованість за Кредитним договором № 202248079 від 06.01.2024 у розмірі 27 206,40 гривень. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЕЙС» судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме: судовий збір у розмірі 2422 гривні 40 копійок, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000 гривень.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ТОВ «ФК «ЕЙС» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до ОСОБА_1  за кредитним договором № 202248079 від 06.01.2024 у сумі 27 206,40 грн. Ураховуючи фактичні обставини справи та зважаючи на те, що відповідач не здійснив погашення заборгованості за кредитним договором, право вимоги за яким, на підставі Договору факторингу, перейшло до ТОВ «ФК «ЕЙС», суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача наявної заборгованості.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із таким рішенням, скаржник подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 17 листопада 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Войтко Ю. Б., судді: Сопрун В. В., Матківська М. В.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 21 листопада 2025 року апеляційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 листопада 2025 року, після усунення недоліків відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16 грудня 2025 року відмовлено позивачу у задоволені заяви про зменшення розміру позовних вимог.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16 грудня 2025 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 20 січня 2026 року для розгляду цієї справи замінено суддю Сопруна В. В. та визначено склад колегії суддів: (суддя-доповідач) Войтко Ю. Б., судді Матківська М. В., Стадник І. М.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, не врахував вимоги чинного законодавства щодо граничного розміру процентної ставки за споживчим кредитом та не перевірив правомірність нарахування процентів позивачем.
Кредитний договір укладено 06 січня 2024 року, тобто після набрання чинності змінами до Закону України «Про споживче кредитування». За таких обставин положення пункту 17 Прикінцевих та Перехідних положень цього Закону на спірні правовідносини не поширюються, а умови договору щодо розміру процентної ставки мають відповідати вимогам чинної редакції Закону.
Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1 відсотка від суми кредиту. Так, 6400 грн (сума отримана у позику та не повернута протягом строку дії договору)* 1,00%= 64,00 грн (сума коштів, що має сплачуватися відповідачем щоденно протягом строку дії договору за користування отриманими у позику коштами).
Однак з наявних у матеріалах справи розрахунків заборгованості вбачається, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» у період з 10 лютого 2024 року по 12 березня 2024 року здійснювало нарахування процентів у розмірі 2,5 % щоденно, а ТОВ «Таліон Плюс» у період з 13 березня 2024 року по 03 червня 2024 року також застосовувало денну процентну ставку 2,5 %, що перевищує граничний розмір, встановлений законом.
Таким чином, 113 днів (строк протягом якого розрахована заборгованість за відсотками 2,5 (113 множимо на 64,00 грн (1,00%) повинна становити 7232 грн, а всього за весь період (30 днів множимо на 58,55 (понижена ставка) грн = 1 766,40 + 7 232) = 8 998,40 грн, а не 27 206,40 грн, як зазначив суд першої інстанції.
Крім того, скаржник ставить під сумнів дійсність переходу права вимоги від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів такого переходу. Поданий акт звірки є внутрішнім документом фінансової установи, не містить відомостей, які б підтверджували факт виконання зобов`язань за договором факторингу, та не є первинним бухгалтерським документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
01 грудня 2025 року позивача ТОВ «ФК «ЕЙС» на адресу суду направив відзив, в якому заперечив аргументи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, в якому просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги відповідно до заяви про зменшення позовних вимог.
07 січня 2026 року від представника позивача ТОВ «ФК «ЕЙС» надійшли додаткові пояснення, в яких він вказує, що відповідачем здійснено належне виконання зобов`язань щодо сплати кредиту, у зв`язку із цим відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено, що 06.01.2024 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії № 202248079, згідно якого кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у вигляді кредитної ліній в розмірі кредитного ліміту на суму 6400 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому Договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». 
Кредитний договір відповідач ОСОБА_1 підписав електронним підписом шляхом використання 06.01.2024 о 15:07:12 одноразового ідентифікатора «JMVM-7494», який був відправлений 06.01.2024 о 15:07:38 на вказаний ним номер мобільного телефону НОМЕР_1 .
Відповідно до пунктів 2.3-2.5 Договору, кредитодавець надає позичальнику перший транш за Договором в сумі 6400 грн. 06.01.2024. Другий та решта траншів за Договором надаються позичальнику протягом дисконтного періоду кредитування на умовах, передбачених цим Договором. Загальна сума кредиту за цим Договором складається з сум кредиту за всіма наданими траншами, що отримані позичальником протягом всього строку дії Договору.
Згідно пунктів 8.1, 8.3, 8.4, 8.6 Договору, позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом. Так, протягом дисконтного періоду кредитування зобов`язання позичальника по сплаті процентів за користування кредитом визначаються наступним чином: за період від дати видачі кредиту до 05.02.2024 (включно) проценти нараховуються за процентною ставкою 335,80 % річних, що на день укладення Договору становить 0,92 % від суми кредиту за кожний день користування ним; у разі, якщо позичальник вчинить описані в п. 3.2 Договору дії щодо продовження дисконтного періоду (ініціює пролонгацію) один або декілька разів, за період з наступного дня після 05.02.2024 проценти нараховуються за ставкою 841,62 % річних, що на день укладення Договору становить 2,31 % в день від суми кредиту за кожний день користування ним. Після закінчення дисконтного періоду кредитування проценти нараховуються за процентною ставкою 1087,700 % річних, що на день укладення Договору становить 2,980 % в день від суми залишку кредиту, що знаходить у позичальника, за кожний день користування ним. Проценти в розмірі, визначеному правилами цього Договору, нараховуються на фактичну суму залишку кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня надання траншу за Договором та до дня закінчення строку дії цього Договору.
На підтвердження факту отримання відповідачем вказаних коштів за кредитним договором у спосіб та в обсязі, зазначених в позовній заяві, представник позивача надав суду копію платіжного доручення від 06.01.2024 на суму 6 400,00 грн.
28 листопада 2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали Договір факторингу № 28/1118-01, строк дії якого неодноразово продовжувався на підставі додаткових угод: № 19 від 28 листопада 2019 року на строк до 31 грудня 2020 року, № 26 від 31 грудня 2020 року на строк до 31 грудня 2021 року, № 27 від 31 грудня 2021 року на строк до 31 грудня 2022 року, № 31 від 31 грудня 2022 року на строк до 31 грудня 2023 року, № 32 від 31 грудня 2023 року на строк до 31 грудня 2024 року. За умовами договору факторингу ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило ТОВ «Таліон Плюс» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Таліон Плюс» прийняло належні ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі прав вимоги. 
Відповідно до Реєстру прав вимоги № 275 від 12.03.2024 до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року ТОВ «Таліон Плюс» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 202248079 від 06.01.2024 в сумі 13926,40 грн., з яких: 6400 грн. - заборгованість по основному боргу; 7526,40 грн. - заборгованість по відсоткам 
19.12.2024 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу № 19/1224-01, за умовами якого ТОВ «Таліон Плюс» зобов`язується відступити ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Таліон Плюс» за плату на умовах, визначених цим Договором. 
ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» на виконання Договору факторингу № 19/1224-01 від 19.12.2024 підписали Реєстр прав вимоги № 1 від 19.12.2024, за яким від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право грошової вимоги за кредитними договорами, в тому числі за договором № 19/1224-01 від 06.01.2023, боржником у якому є відповідач, в загальному розмірі 27206,40 грн., з яких: 6400 грн. - заборгованість по основному боргу; 20806,40 грн. - заборгованість по відсоткам. 
29.05.2025 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «ЕЙС» укладено Договір факторингу № 29/05/25-Е, відповідно до умов якого позивач набув право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 202248079 від 06.01.2024 на загальну суму 20806,40 грн. 

Позиція суду апеляційної інстанції
Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до положень статей 512, 514 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, у тому числі внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина 1 статті 1077 ЦК України).
Згідно статті 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/11965/16.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, що 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено Договір факторингу № 28/1118-01, строк дії Договору закінчувався 28.11.2019. Відповідно до якого, клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, на умовах, визначених цим договором.
Фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідатиме перед фактором, якщо одержані ним суми будуть меншими від суми, сплаченої фактором клієнту, та меншими від загальної суми зобов`язання боржника. Разом з правом вимоги до фактора переходять інші права та обов`язки клієнт за кредитним договором. У випадку укладення сторонами більше ніж одного Реєстру прав вимоги, кожен наступний Реєстр прав вимог є самостійним додатком, та не змінює його (п.2.2).
Право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимоги, по формі встановленій у відповідному додатку. Підписанням Реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним Реєстром прав вимоги (п.4.1).
Відповідно пункту 1.3 договору, правом вимоги є всі права клієнта за кредитним договором, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.
Згідно з п. 8.1 цього договору, договір набуває чинності та всі права та обов`язки сторін за цим договором набувають повної юридичної сили з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками (за наявності її у сторони).
Надалі вищезазначений Договір було пролонговано Додатковими угодами між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» від 28.11.2019, від 31.12.2020, від 31.12.2021, від 31.12.2022 та від 31.12.2023, тобто строк дії договору факторингу послідовно продовжувався та діяв у період з 28.11.2018 по 31.12.2024.
Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 275 від 12.03.2024 за договором факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 ТОВ «Таліон Плюс» отримало право грошової вимоги до відповідача на загальну суму 13926,40 грн., з яких: 6400 грн. - заборгованість по основному боргу; 7526,40 грн. - заборгованість по відсоткам.
Таким чином, відповідно до п. 4.1 договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 право вимоги до боржника в повному обсязі перейшло від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» 12.03.2024, тобто, в день підписання Реєстру прав вимоги № 275.
19.12.2024 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу № 19/1224-01 відповідно до якого, клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, на умовах, визначених цим договором. 
Відповідно до Реєстру прав вимоги № 1 від 19.12.2024 за договором факторингу № № 19/1224-01 від 19.12.2024, від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 27206,40 грн., з яких: 6400 грн. - заборгованість по основному боргу; 20806,40 грн. - заборгованість по відсоткам.
29.05.2025 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «Ейс» було укладено Договір факторингу № 29/05/25-Е, відповідно до умов якого позивач набув право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 202248079 від 06.01.2024 на загальну суму 20806,40 грн 
Умовами укладених договорів факторингу між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», між ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Таліон Плюс», між ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», а саме передбачено право розпоряджатися правом вимоги на свій власний розсуд, в тому числі, відступати право вимоги на користь третіх осіб.
Копії договорів факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, № 19/1224-01 від 19.12.2024 та № 29/05/25-Е від 29.05.2025 містять підписи уповноважених представників сторін та скріплені печатками, на підтвердження укладання таких договорів.
Копії витягів з Реєстру прав вимоги, укладених договорів факторингу.
З огляду на те, що договір факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, укладений між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», який було пролонговано на підставі додаткових угод №19, №26, №27, №31 та № 32 до даного договору (строк договору пролонговано до 31.12.2024) на момент укладання кредитного договору (06.01.2024) був чинним, то відповідно до витягу з Реєстру права вимоги ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передало ТОВ «Таліон Плюс» право вимоги до відповідача, яке в подальшому перейшло від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», відповідно, та від ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» до позивача.
Вказані договори факторингу підтверджують належний перехід прав вимоги до відповідача від ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до ТОВ «ФК Ейс».
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що позивачем ТОВ «ФК «Ейс» доведено факту переходу до нього права вимоги до відповідача за укладеним кредитним договором №202248079 від 06.01.2024.
Також апеляційний суд звертає увагу на те, що договорами факторингу визначено умову, яка полягає в тому, що клієнт передає фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги. Так, в матеріалах справи містяться витяги з реєстрів, в яких зазначена необхідна інформація щодо права вимоги, яке відступається, а також у яких сторонами погоджена ціна відступлення прав вимоги.
Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема внаслідок укладення договору: а) купівлі-продажу чи міни; б) дарування; в) факторингу, (див. постанову Верховного суду від 07.10.2018 у справі №243/11704/15-ц).
Враховуючи викладене, помилковими є доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачем факту відступлення права грошової вимоги за кредитним договором від первісного кредитора до наступних кредиторів.
За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
При визначенні дійсності вимоги підлягають застосуванню норми статті 204 ЦК України, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Така правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2019 року у справі № 916/1171/18, від 14 листопада 2018 року у справі № 910/8682/18, від 30 серпня 2018 року у справі № 904/8978/17, від 04 березня 2019 року у справі № 5015/6070/11, від 10 вересня 2019 року у справі № 9017/317/19, від 09 липня 2019 року у справі № 903/849/17.
Враховуючи, що ОСОБА_1 не надав суду належних, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про недійсність переданих вимог, в силу прямого припису статті 204 ЦК України їх правомірність презюмується.
Указані договори факторингу є чинними, їх дійсність ніким не оспорено, а тому підлягають до виконання.
З огляду на викладене позивач підтвердив свій процесуальний статус щодо права вимоги за кредитним договором №202248079 від 06.01.2024, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.
Також, не приймаються до уваги доводи про обов`язковість підтвердження здійснення виплат ТОВ «Таліон Плюс» на користь первісного кредитору (ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога») за договором факторингу як умови переходу права вимоги за кредитним договором. Оскільки, ст. 1077 ЦК України не містить імперативної вимоги щодо переходу права вимоги до фактора виключно з моменту здійснення ним оплати клієнту, а умови договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 та наступних договорів не передбачають, що відступлення прав вимоги пов`язується з повною оплатою, відсутні підстави вважати підтвердження таких виплат обов`язковою умовою переходу права вимоги за кредитним договором.
Апеляційний суд звертає увагу, що  ОСОБА_1 не заперечує проти факту укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів, проте не погоджується щодо нарахування відсотків за кредитним договором посилаючись на те, що суд першої інстанції не врахував зміни, внесені до Закону України «Про споживче кредитування» щодо максимального розміру денної процентної ставки, яка не може перевищувати 1 %.
ТОВ «ФК «ЕЙС», як новий кредитор, звертаючись до суду з позовом, просило у тому числі, крім заборгованості по тілу кредиту, стягнути складову його повної вартості, зокрема й заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом.
Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» у редакції, яка набрала чинності 24 грудня 2023 року згідно із Законом № 3498-IX від 22 листопада 2023 року, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
Перехідні положення законопроєкту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроєкту.
Частиною другою розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія п. 5 розділу І цього Закону (яким, зокрема, доповнено п. 17 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування») поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Перехідні положення законопроекту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту.
Договір про надання споживчого кредиту №202248079 укладений 06.01.2024, тобто, після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», а тому положення п. 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» не поширюється на вказаний кредитний договір.
Разом з тим, зі змісту положень частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» убачається, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Частиною четвертою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», денна процентна ставка розраховується у процентах за формулою: ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t х 100%, де ДПС - денна процентна ставка; ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом; ЗРК - загальний розмір кредиту; t - строк кредитування у днях.
Пунктом 1-2 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» визначено поняття «денна процентна ставка» як загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту.
Тобто, денна процентна ставка є розрахунковою величиною за спеціальною формулою, що базується на показниках загальних витрат за споживчим кредитом, його загальним розміром та строком кредитування, максимальний розмір якої визначений вказаним вище Законом.
Згідно з п. 2.3. кредитного договору кредитодавець надає 06.01.2024 позичальнику перший транш за договором в сумі 6 400,00 грн.
Відповідно до п. 8.3.1. договору за період з 06.01.2024 до 05.02.2024 (включно) проценти нараховувалися за процентною ставкою 335,80 грн відсотків річних, що становить 0,92% від суми кредиту за кожний день користування ним.
Тобто, за період з 06.01.2024 до 05.02.2024 позивачем нарахування відсотків здійснювалося 0,92% в день: 6 400,00 грн* 30 днів * 0,92%= 1 766,40 грн (сума нарахованих відсотків за користування кредитом 30 днів).
Натомість, за період з 06.02.2024 до 03.06.2024 позивачем нарахування відсотків здійснювалося 2,50% в день. Відповідно, визначений договором розмір денної процентної ставки не відповідає положенням Закону України «Про споживче кредитування».
Таким чином, з урахуванням положень частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», розрахунок заборгованості за відсотками за договором про надання споживчого кредиту за період з 06.02.2024 до 03.06.2024 слід проводити з урахуванням максимальної денної процентної ставки 1% визначеної частиною п`ятою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування». Отже доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.
Скаржником обґрунтовано вказано на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», якою встановлено імперативне обмеження максимального розміру денної процентної ставки на рівні не більше 1 % від суми кредиту. Проте, ухвалюючи рішення про стягнення процентів, суд першої інстанції не врахував зазначені вимоги закону та безпідставно погодився з розрахунком позивача, виконаним із застосуванням денної процентної ставки, що перевищує встановлений законом граничний розмір.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що скаржник у поданій апеляційній скарзі не заперечує проти стягнення з нього процентів за користування кредитними коштами як таких, а лише ставить під сумнів їх розмір та порядок нарахування. З цією метою скаржником надано власний розрахунок процентної заборгованості, здійснений з урахуванням вимог чинного законодавства, зокрема положень Закону України «Про споживче кредитування».
Водночас розрахунок заборгованості за процентами, поданий відповідачем, не може бути визнаний належним та достовірним доказом у розумінні статей 76–78 ЦПК України, оскільки містить арифметичні неточності, неузгодженості у визначенні періодів нарахування та не дає можливості однозначно перевірити правильність застосованої процентної ставки. За таких обставин зазначений розрахунок не може бути покладений в основу судового рішення без належної перевірки та коригування відповідно до вимог закону.
В свою чергу, позивач фактично не заперечує того, що поданий ним до позовної заяви розрахунок заборгованості за процентами здійснений із порушенням вимог ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування». Це підтверджується поданням до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу, в якому позивач просить суд застосувати положення ч. 5 ст. 8 зазначеного Закону, якими встановлено імперативне обмеження максимального розміру денної процентної ставки на рівні не більше 1 % від суми кредиту.
За таких обставин наданий позивачем первісний розрахунок процентної заборгованості не відповідає вимогам чинного законодавства та не може бути покладений в основу судового рішення без приведення його у відповідність до вимог Закону України «Про споживче кредитування».
З урахуванням вимог ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» проценти за користування кредитом за період з 06.02.2024 по 03.06.2024 підлягають нарахуванню виходячи з денної процентної ставки 1 %, що становить 7 616,00 грн (6 400,00 грн ? 119 днів ? 1 %).
Крім того, за період з 06.01.2024 по 05.02.2024 проценти були правомірно нараховані за денною процентною ставкою 0,92 %, що складає 1 766,40 грн за 30 днів користування кредитом.
Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідача складає в сумі 15 782,40 грн, а саме: 6 400,00 грн – заборгованість за тілом кредиту та 9 382,40 грн – заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом.
Розглядаючи справу, суд першої інстанції не врахував зміни, внесені до Закону України «Про споживче кредитування» щодо максимального розміру денної процентної ставки, а тому рішення підлягає скасуванню з постановленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а тому рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог ТОВ "Фінансова компанія "Ейс".

Щодо судових витрат
Що стосується витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Позивач при подачі позовної заяви просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства витрати на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн.
Суд першої інстанції задовольняючи заявлені позивачем витрати на правничу допомогу виходив із складності справи та обсягу наданих адвокатом послуг (виконаних робіт), та прийшов до висновку про стягнення в цій частині витрати у заявленому розмірі.
Колегія суддів не повністю погоджується із висновком суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1. п. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаний з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до п. 1, 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такі висновки містяться в додатковій постанові ВП ВС від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц. Крім того, аналогічні висновки щодо співмірності розміру витрат на правничу допомогу зі складністю справи та обсягом фактично наданих адвокатом послуг містяться в додатковій постанові ВС від 12.12.2019 року у справі №2040/6747/18.
На підтвердження витрат на правову допомогу позивач надав копію договору про надання правничої допомоги № 29/05/25-1 від 29.05.2025, укладений між АБ «Тараненко та партнери» та ТОВ «ФК «Ейс», додаткову угоду від 30.05.2025 до договору про надання правничої допомоги; акт прийому передачі наданих послуг від 29.05.2025 відповідно до якого АБ «Тараненко та партнери» надало, а ТОВ «ФК «Ейс» отримав праві послуги на загальну суму 7000,00 грн.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором. Справа є малозначною в силу вимог закону, та не є складною.
Із урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо (пункт 6.52 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 лютого 2024 року у справі № 910/9714/22).
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що позивачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн є завищеними, належним чином не обґрунтованими, та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.
Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, апеляційний суд доходить висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з ОСОБА_1 на корить ТОВ «ФК «Ейс» понесені у даній справі в суді першої інстанції витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у розмірі 4 000,00 грн.
Також, відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а з позивача на користь відповідача - пропорційно до частини позовних вимог, в задоволенні яких було відмовлено.
Так, позовні вимоги ТОВ "Фінансова компанія "Ейс" підлягають задоволенню частково, а саме: на 58,01 % (розрахунок 15 782, 40 грн. (задоволена частинна вимог): 27 206,40 грн. (ціна позову)) х 100 = 58,01 %. 
Сторонами понесені такі витрати: позивачем сплачено 2 422,40 грн за подання позовної заяви, а відповідачем 2 906,88 грн - за подання апеляційної скарги.
З огляду на принцип пропорційності (частина перша, друга статті 141 ЦПК України), з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 1 405,23 грн (2422,40 грн х 58,01 %).
Відповідно з позивача на користь відповідача підлягає до стягнення 1 220,60 грн за подання апеляційної скарги (2 906,88 грн х 41,99%).
З огляду на приписи частини десятої статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 184,63 грн (1 405,23 – 1 220,60).
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Глушкова Тетяна Ігорівна задовольнити частково.
Рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ейс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ейс" заборгованість за Кредитним договором № 202248079 від 06.01.2024 у розмірі 15 782, (п`ятнадцять тисяч сімсот вісімдесят дві) гривні 40 копійок, а саме: 6 400,00 грн – заборгованість за тілом кредиту та 9 382,40 грн – заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ейс" 184,63 грн судового збору, а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4 000,00 (чотири тисячі) гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий           Ю. Б. Войтко

Судді:         М. В. Матківська

І. М. Стадник