ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року
м. Київ

справа № 461/3526/22
провадження № 61-12433св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (судді-доповідача), Петрова Є. В., Пророка В. В., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції, Міністерство юстиції України, Вища рада правосуддя, держава України в особі Державної казначейської служби України, Національний банк України, 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Національне антикорупційне бюро України, Офіс Генерального прокурора, Головне управління Національної поліції у Львівській області, Державне бюро розслідувань, Господарський суд Львівської області, Пустомитівський районний суд Львівської області, Головне управління Державної податкової служби України у Львівській області, Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», Громадська організація «Асоціація суддів господарських судів України»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційними скаргами ОСОБА_1 , Міністерства юстиції України на рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 червня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Стрельбицького В. В., та постанову Львівського апеляційного суду від 18 вересня 2025 року, ухвалену колегією у складі суддів Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В. 

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Міністерства юстиції України, Вищої ради правосуддя (далі - ВРП), держави України в особі Державної казначейської служби України, Національного банку України (далі - НБУ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Національне антикорупційне бюро України, Офіс Генерального прокурора, Головне управління Національної поліції у Львівській області, Державне бюро розслідувань (далі - ДБР), Господарський суд Львівської області, Пустомитівський районний суд Львівської області, Головне управління Державної податкової служби у Львівській області, Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», Громадська організація «Асоціація суддів господарських судів України», Головне Управління Пенсійного фонду України у Львівській області, про відшкодування моральної шкоди. 

2. Позов мотивовано тим, що 19 березня 2010 року суддею Господарського суду Львівської області Морозюк А. Я. порушено справу про банкрутство фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_1 за заявою кредитора - Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» (далі - АТ «Райффайзен Банк»). Ця процедура була продовженням дій кредиторів з продажу його майна, а саме примусового продажу на прилюдних торгах квартири та будинку в порядку виконавчого провадження, який не відбувся через відсутність покупців. Процедура банкрутства, яка мала на меті погашення його боргів шляхом припинення підприємницької діяльності, настання негативних наслідків для можливості в подальшому знову займатися підприємництвом, продажу майна банкрута для звільнення від боргів, не дала позивачу жодного позитивного результату, тривала з 19 березня 2010 року до 06 грудня 2019 року, спричинила значне втручання в особисте життя, змушувала з 2010 року захищатися від кредиторів та державних органів, які прикривали їх інтереси, а також необхідно було доводити свою позицію та те, що він не є ворогом держави, а людиною, яка має право на справедливий суд та гідне поводження.

3. Вказував, що підставою для звернення АТ «Райффайзен Банк» із заявою про порушення справи про банкрутство стало, те що ним отримано кредит в цій фінансовій установі на суму 140 000,00 доларів США. Кредит був забезпечений іпотекою - квартирою АДРЕСА_1 , є споживчим кредитом і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності. Отже, провадження в справі про банкрутство порушено незаконно.

4. Також посилався на незаконність продажу його майна - іпотечної квартири. Згідно з актом державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 27 січня 2010 року квартиру продано на прилюдних торгах за ціною, в чотири рази нижчою від її оцінки на момент передачі майна в іпотеку. Реалізація предмета іпотеки відбувалася на прилюдних торгах установами, які віднесені до управління Міністерства юстиції України, тобто перебували в безпосередньому підпорядкуванні та віданні цієї установи.

5. Відповідно до постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 11 лютого 2010 року державний виконавець повернув АТ «Райффайзен Банк» виконавчий документ, оскільки в нього ( ОСОБА_1 ) відсутнє інше майно, яке б не перебувало в заставі. Проте й на момент відкриття виконавчого провадження в нього не було майна, яке б не перебувало в заставі, однак державний виконавець не повернув виконавчий документ, а здійснив примусовий продаж предмета іпотеки.

6. Отже, передавши в рахунок забезпечення вимог за договором кредиту майно, оціночна вартість якого перевищувала вартість кредиту, він мав право очікувати на погашення суми кредиту за рахунок продажу такого майна. Протиправний продаж майна за заниженою вартістю призвів до непогашення кредиту, збільшення суми заборгованості і звернення банку до суду із заявою про порушення справи про банкрутство.

7. Позивач посилався на незаконність формування реєстру вимог кредиторів та визнання банкрутом ФОП ОСОБА_1 , оскільки до вимог першої черги було неправильно включено вимоги АТ «Райффайзен Банк» та Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») за трьома кредитним договорам, відповідно до яких ФОП ОСОБА_1 було придбано майно для особистих потреб (будинок, земельна ділянка, автомобіль). Заборгованість ФОП ОСОБА_1 , яка стала підставою визнання його банкрутом, сформована в результаті включення вимог кредитів, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, та ініціювання процедури банкрутства у зв`язку з виникненням заборгованості за договором споживчого кредитування.

8. На думку позивача, процедура банкрутства тривала надмірно довго, з порушенням строків, що заподіяло йому шкоду та його сім`ї.

9. Також позивач вказував на інші порушення в процедурі банкрутства, які вплинули на його права, а саме: ліквідатор отримував кошти за свою роботу в справі про банкрутство ФОП ОСОБА_1 безпосередньо від АТ «Райффайзен Банк» без затвердження умов оплати рішенням суду; арбітражний керуючий незаконно включив до ліквідаційної маси банкрута та здійснював продаж майна, яке не могло бути реалізоване в процедурі банкрутства, зокрема й майно ОСОБА_2 ; 03 жовтня 2014 року на підставі ухвали Господарського суду Львівської області від 16 вересня 2014 року незаконно внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запис про припинення ФОП ОСОБА_1 , яка була оскаржена та скасована 28 січня 2015 року.

10. Із 03 жовтня 2014 року до 2017 року ФОП ОСОБА_1 значився як припинений в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців і процедура банкрутства не могла здійснюватися, проте арбітражний керуючий продовжував виконувати функції ліквідатора. Запис про поновлення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 теж здійснений незаконно, оскільки був вчинений за вказівкою начальника управління юстиції ОСОБА_3 , а не на підставі рішення суду.

11. Із 2010 року до 2019 року він не мав можливості здійснювати підприємницьку діяльність та отримувати доходи. З моменту початку процедури банкрутства на нього постійно чинився тиск від сторонніх державних інституцій з метою примусу відмовитися від захисту своїх прав, віддати все майно кредиторам та не відстоювати свою громадянську позицію та позицію людини в демократичному суспільстві. Після припинення провадження в справі про банкрутство на нього продовжує чинитися тиск у зв`язку з формуванням поганої кредитної історії. Національний банк України не вживає заходів щодо держателя кредитних історій для виключення таких записів, а він обмежений в користуванні фінансовими інструментами.

12. Обґрунтовуючи позовні вимоги до органів юстиції, позивач вказував на порушення процедури банкрутства, зокрема щодо контролю за діяльністю арбітражних керуючих.

13. Заподіяну Господарським судом Львівської області шкоду позивач обґрунтував тим, що вказаним судом не були усунені порушення з боку арбітражного керуючого Надлонка А. І. в процедурі банкрутства.

14. Пустомитівським районним судом Львівської області йому завдано моральної шкоди у зв`язку із винесенням незаконного рішення в справі щодо стягнення заборгованості та тривалим судовим розглядом справи про його виселення. Національний банк України мав би здійснювати банківський нагляд та регулювання, основною метою якого є безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів. Також Національне антикорупційне бюро України, зважаючи на свої функції та повноваження, жодним чином не відреагувало на зловживання посадовими особами у незаконному виведенні коштів з державного бюджету.

15. Вимоги до Вищої ради правосуддя позивач обґрунтував тим, що ним 27 вересня 2017 року до вказаного органу подано скаргу на дії суддів Пустомитівського районного суду Львівської області Даниліва Є. О. та Мельничук І. І., суддів апеляційного суду Львівської області Мельничук О. Я., Крайник Н. П. та Курій Н. М., суддів Господарського суду Львівської області Артимовича В. М., Чорній Л. З., Морозюка А. Я., Фартушка Т. Б. та Цікала А. І. Вказана скарга ухвалою Вищої ради правосуддя була залишена без розгляду та повернута заявнику із посиланням на те, що не містила конкретних відомостей про фактичні обставини, які б свідчили про вчинення суддями дисциплінарного проступку. Отже, Вища рада правосуддя не виконала покладені на неї обов`язки щодо забезпечення незалежності судової системи, функціонування на засадах відповідальності та підзвітності перед суспільством. Вказував, що він постійно здійснював звернення до органів щодо злочинних дій посадових осіб, проте результатів таких звернень немає.

16. Позивач ОСОБА_1 зазначав, що заподіяна йому моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав протягом 127 місяців здійснення розгляду проти нього судової справи про банкрутство, порушеної без законних підстав, а також впливу на нього з інших інстанцій та сторін, оточення та близьких. Також моральна шкода підтверджується бездіяльністю органів державної влади та нездійснення ними належним чином своїх функцій щодо захисту прав позивача. Оцінює позивач моральну шкоду в 50 000 000,00 доларів США згідно з еквівалентом цієї суми в національній валюті України, та вказує, що, визначаючи саме такий розмір моральної шкоди, він керувався тим, що така компенсація повинна бути превентивною для запобігання подальшим порушенням з боку державних установ та посадових осіб і притягнення їх до відповідальності.

17. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку 1 462 745 000,00 грн на відшкодування заподіяної діями органів державної влади моральної шкоди.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій та мотиви їх прийняття

18. Справа розглядалася судами неодноразово. 

19. Галицький районний суд м. Львова рішенням від 10 жовтня 2023 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 14 травня 2024 року, в задоволенні позову відмовив.

20. Верховний Суд постановою від 15 січня 2025 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Блонського М. А. задовольнив частково. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 жовтня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 травня 2024 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції.

21. Передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, суд касаційної інстанції виходив з того, що суди не дослідили підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням розумного строку розгляду справи № 28/32 про банкрутство ФОП ОСОБА_1 (понад 9 років). Оскаржувані судові рішення не містять висновків щодо оцінки загальної тривалості розгляду судами справи № 28/32, причин, які вплинули на неї, процесуальної поведінки учасників справи про банкрутство ФОП ОСОБА_1 , зокрема й боржника. Доводи позивача про невиправдане затягування розгляду справи про банкрутство судами не досліджені та обставини щодо завдання йому надмірною тривалістю розгляду справи моральної шкоди не встановлені. 

22. Водночас, суд касаційної інстанції зазначив, що усі державні органи, до яких звертався позивач щодо порушень його прав, пов`язаних із процедурою банкрутства, в межах своїх повноважень та компетенції розглянули заяви, скарги та інші звернення позивача, надали відповіді на них, що не свідчить про бездіяльність таких органів та нездійснення ними належним чином функцій щодо захисту прав позивача. Також не встановлено обставин, які б свідчили про незаконний вплив та тиск на позивача та членів його сім`ї з боку державних органів влади під час процедури банкрутства та після неї.

23. Галицький районний суд м. Львова рішенням від 16 червня 2025 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 18 вересня 2025 року, позов задовольнив частково. Стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти заявлених вимог відмовив. Судовий збір відніс за рахунок держави.

24. Частково задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що тривалий розгляд справи (понад 9 років) про банкрутство призвів до заподіяння позивачеві моральної шкоди в контексті тривалої невизначеності щодо його майнового стану та правового статусу. З врахуванням засад розумності і справедливості, процесуальної поведінки позивача під час розгляду справи господарським судом, суди вважали належним розмір компенсації для відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 10 000,00 грн, яка є співмірною з фактичними наслідками, які зазнав позивач внаслідок невизначеності його фінансово-правового стану.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиція інших учасників справи 

25. 07 жовтня 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , подана через підсистему «Електронний суд» представником - адвокатом Блонським М. А., на рішення Галицький районний суд м. Львова від 16 червня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 вересня 2025 року, в якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог. 

26. Касаційна скарга мотивована тим, що процедура банкрутства, яка тривала більше 10 років, спричинила значне втручання в особисте життя позивача, змушувала його весь цей час з 2010 року захищатися від кредиторів та державних органів, які прикривали їх інтереси, доводити свою позицію та те, що він не є ворогом держави, а людиною, яка має право на справедливий суд та гідне поводження. 

27. Суди жодним чином не обґрунтували визначений ним розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн, який є недостатнім, з огляду на те, що з 2010 року позивач не міг здійснювати підприємницьку діяльність та отримувати від неї доходи, його визнали банкрутом і це вплинуло на можливість розвивати підприємницьку діяльність, залучати нових контрагентів. 

28. Рішення суду першої інстанції ухвалено незаконним складом суду, якому було заявлено обґрунтований відвід. Так, суддею в судовому засіданні 10 березня 2025 року зазначено, що справа буде ним розглядатися лише щодо однієї підстави, а саме - порушення строків розгляду справи про банкрутство. Щодо інших підстав позову суддя зазначив, що такі вже вирішені Верховним Судом. Тобто, суддя фактично повідомив позивача, що ним вже прийнято рішення щодо інших підстав позову, з яких він відмовить в задоволенні. 

29. Склад суду, який розглядав справу в суді апеляційної інстанції, теж був незаконним та йому позивач заявляв відвід. Так, 07 липня 2025 року в системі «Електронний суд» завантажено протокол неможливості проведення розподілу справи через недостатню кількість суддів. У зв`язку з цим 07 липня 2025 року необхідно було передати справу на розгляду іншого суду відповідно до приписів пункту 5 частини першої статті 31 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), проте таких дій вчинено не було. Натомість 14 липня 2025 року призначено новий розподіл. Така процесуальна дія, на думку позивача, є порушенням норм процесуального права і призводить до сумнів в об`єктивності суду та формування незаконного складу суду. Крім цього, склад суду в цій колегії вже розглядав справи за участю ОСОБА_1 , які стосувалися завдання йому шкоди у справі про банкрутство, а саме справи № 464/4738/20, № 463/1178/23. 

30. 21 жовтня 2025 року до Верховного Судунадійшла касаційна скарга Міністерства юстиції України, подана через підсистему «Електронний суд» представником - Сов`як Д. О. в порядку самопредставництва, на рішення Галицький районний суд м. Львова від 16 червня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 вересня 2025 року, в якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. 

31. Касаційна скарга мотивована тим, що у постанові апеляційного суду не мотивовано та не надано посилання на належні та допустимі докази, які б підтвердили прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень незаконного рішення чи вчинення ними незаконних дій чи протиправної бездіяльності. Крім цього не доведено належними доказами спричинення позивачу шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. 

32. Також позивачем не доведено, а судами не встановлено, отримані моральні переживання та дискомфорт виникли в нього саме внаслідок дій відповідачів. 

33. Судових рішень, якими б визнавалися протиправними дії Міністерства юстиції України чи інших державних органів відносно прав та свобод позивача, суди України не ухвалювали.

34. Оскаржувані судові рішення не містять належного та вмотивованого обґрунтування ані щодо підстав для часткового задоволення позовних вимог, ані щодо визначення розміру компенсації моральної шкоди. У своєму рішенні суд першої інстанції зазначає про відсутність неправомірних дій зі сторони відповідача, що унеможливлює настання правових наслідків у вигляді відшкодування шкоди. 

35. Міністерство юстиції України в межах повноважень державного органу з питань банкрутства належним чином реагувало на скарги ОСОБА_1 , а територіальними органами Міністерства юстиції України проводилися перевірки діяльності арбітражного керуючого Надлонка А. І. з питань, викладених у відповідних скаргах позивача. Отже, твердження позивача про невжиття Міністерством юстиції України відповідних заходів контролю за діяльністю зазначеного арбітражного керуючого є безпідставними та суперечать фактичним обставинам. 

36. В оскаржуваному рішення суду першої інстанції встановлено, що тривалість розгляду справи про банкрутство пов`язана з об`єктивними причинами, а саме: ФОП ОСОБА_1 неодноразово подавалися клопотання до суду про відкладення розгляду справи, тривалість ліквідаційної процедури зумовлена, в тому числі, оскарження ФОП ОСОБА_1 в апеляційному та касаційному порядку судових рішень щодо заміни кредиторів, що потребувало виконання вимог стосовно процесуального правонаступництва та внесення змін до реєстру вимог кредиторів. Також провадження у справі про банкрутство ФОП ОСОБА_1 було зупинене більше ніж на 8 місяців (ухвали Господарського суду Львівської області від 27 листопада 2018 року та від 08 серпня 2019 року), у зв`язку із оскарженням ФОП ОСОБА_1 ухвали суду від 25 жовтня 2018 року. При цьому в переважній більшості випадків при вирішенні питання щодо відкладення розгляду справи в решті випадків ФОП ОСОБА_1 не заперечував щодо відкладення судового розгляду.

37. 24 листопада 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , поданий через підсистему «Електронний суд» представником Міністерства юстиції України - Сов`як Д. О. у порядку самопредставництва, у якому остання просить у задоволені касаційної скарги  ОСОБА_1 відмовити. 

38. Відзив мотивовано тим, що судових рішень, якими б визнавалися протиправними дії Міністерства юстиції України щодо прав та свобод позивача, суди України не ухвалювали. Позивач не здійснив посилання на судове рішення, яким встановлено факт протиправності дій чи бездіяльності Міністерства юстиції України або його посадових осіб, що свідчить про відсутність доказів протиправності поведінки Міністерства юстиції України. 

39. 26 листопада 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , поданий через підсистему «Електронний суд» представником Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України - Грещук Ю. З. у порядку самопредставництва, у якому остання просить у задоволені касаційної скарги  ОСОБА_1 відмовити. 

40. Відзив мотивовано тим, що позивачем не доведено, що отримані ним моральні переживання викликані у нього саме внаслідок дій відповідачів, а також не зазначено розрахунку та методику визначення розміру відшкодування моральної шкоди. У справі № 380/5509/22 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій щодо не вжиття заходів та не проведення перевірки діяльності арбітражного керуючого Надлонка А. І. за результатами письмових звернень ОСОБА_1 судами не встановлено факту незаконної бездіяльності Міністерства юстиції України та управління юстиції, що свідчить про відсутність підстав для відшкодування завданої такою бездіяльністю шкоди. 

41. 27 листопада 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , поданий через підсистему «Електронний суд» представником ДБР - ОСОБА_4 в порядку самопредставництва, у якому останній просить касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 

42. Відзив мотивовано тим, що позивач не навів належних підстав для залучення ДБР до участі у розгляду справи як третьої особи. При новому розгляді справи суди попередніх інстанцій повторно дослідили матеріали та обставини справи, надали оцінку доводам сторін, а також виконали вказівки Верховного Суду, надані у постанові від 15 січня 2025 року. 

43. 02 грудня 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , поданий через підсистему «Електронний суд» представником НБУ - Донченком О. Г. в порядку самопредставництва, у якому останній просить касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а касаційну скаргу Міністерства юстиції України - задовольнити. 

44. Відзив мотивовано тим, що позивач у касаційній скарзі не обґрунтував, які саме норми матеріального права судами першої та апеляційної інстанцій були застосовані неправильно. Позивач не надав жодного судового рішення про визнання протиправними дій (бездіяльності) НБУ, які б потягли за собою негативні наслідки у вигляді завдання йому моральної шкоди. 

45. 04 грудня 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , поданий через підсистему «Електронний суд» представником ВРП - Шевчуком А. О. в порядку самопредставництва, у якому останній просить касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а касаційну скаргу Міністерства юстиції України - задовольнити. 

46. Відзив мотивовано тим, що Третя дисциплінарна палата ВРП, постановляючи ухвалу про залишення без розгляду скарги ОСОБА_1 та повертаючи її скаржнику, діяла в межах повноважень та відповідно до чинного законодавства, а відтак доводи позивача щодо протиправності дій ВРП є безпідставними. Позивач не навів жодних доводів та не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність шкоди, а також наявність причинного зв`язку між шкодою та діями чи бездіяльністю ВРП. Сам факт ухвалення рішення ВРП не свідчить про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування. 

Провадження у суді касаційної інстанції

47. Верховний Суд ухвалою від 21 жовтня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 червня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 вересня 2025 року, витребував матеріали справи із суду першої інстанції.

48. Верховний Суд ухвалою від 22 жовтня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 червня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 вересня 2025 року.

49. У грудні 2025 року матеріали цивільної справи № 461/3526/22 надійшли до Верховного Суду. 

50. Як на підставу касаційного оскарження ОСОБА_1 посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 23, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 32, 41 Конституції України (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). 

51. Також підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає пункт 2 частини першої статті 411 ЦПК України, а саме: в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою.

52. Як на підставу касаційного оскарження Міністерство юстиції України посилається на те, що суди застосували норму права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2029 року у справі № 920/715/17, а також постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 197/1330/14, від 03 лютого 2021 року у справі № 637/375/19, від 07 лютого 2023 року у справі № 823/2108/18, від 15 січня 2025 року у справі № 461/3526/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

53. Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ухвалою Господарського суду Львівської області від 20 вересня 2010 року затверджено реєстр вимог кредиторів, серед яких кредитори першої черги: ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Альфа-Банк». Загальна сума вимог першої черги - 4 385 152,81 грн.

54. Постановою Господарського суду Львівської області від 20 жовтня 2010 року ФОП ОСОБА_1 визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Надлонка А. І.

55. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 16 вересня 2014 року затверджено звіт ліквідатора в справі про банкрутство ФОП ОСОБА_1 , звільнено ФОП ОСОБА_1 від подальшого виконання вимог кредиторів - управління Пенсійного фонду України в Яворівському районі Львівської області на суму 2 798,22 грн, Львівського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на суму 80,63 грн, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на суму 948 794,40 грн, припинено підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 та припинено провадження у справі № 28/32 про банкрутство ФОП ОСОБА_1 .

56. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 28 січня 2015 року скасовано ухвалу Господарського суду Львівської області від 16 вересня 2014 року в справі № 28/32, відмовлено в задоволенні клопотання ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Надлонка А. І. про затвердження звіту ліквідатора, справу про банкрутство ФОП ОСОБА_1 надіслано Господарському суду Львівської області для розгляду на стадії судової процедури ліквідації.

57. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 02 квітня 2015 року припинено провадження в справі № 28/32 в частині кредиторських вимог ПАТ «Альфа-Банк» на суму 2 251 612,52 грн, а також виключено з ліквідаційної маси боржника транспортний засіб «TOYOTA Corolla», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та земельну ділянку в с. Бартатів Городоцького району Львівської області, площею 1,0471 га, кадастровий номер 4620980800:06:000:0029; припинено провадження у справі № 28/32 в частині кредиторських вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на суму 3 445 353,95 грн та розгляд справи відкладено на 21 квітня 2015 року.

58. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 21 квітня 2015 року звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс банкрута ФОП ОСОБА_1 затверджено; звільнено ФОП ОСОБА_1 від подальшого виконання вимог кредиторів управління Пенсійного фонду України в Яворівському районі Львівської області на суму 2 798,22 грн, Львівського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на суму 80,63 грн, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на суму 948 794,40 грн; підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 припинено; провадження в справі № 28/32 про банкрутство ФОП ОСОБА_1 припинено.

59. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24 червня 2015 року ухвалу Господарського суду Львівської області в справі № 28/32 від 02 квітня 2015 року скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні заяви ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про зменшення розміру вимог кредитора у справі про банкрутство та клопотання ПАТ «Альфа-Банк» про припинення провадження в частині грошових кредиторських вимог банку в сумі 2 251 612,52 грн та виключення з ліквідаційної маси боржника транспортного засобу «TOYOTA Corolla», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та земельної ділянки в с. Бартатів, Городоцького району, Львівської області, площею 1,0471 га, кадастровий номер 4620980800:06:000:0029, відмовлено, справу передано на розгляд до Господарського суду Львівської області на стадію ліквідації.

60. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24 червня 2015 року вимоги апеляційної скарги ФОП ОСОБА_1 задоволено; ухвалу Господарського суду Львівської області від 21 квітня 2015 року в справі № 28/32 скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні клопотання ліквідатора боржника - арбітражного керуючого Надлонка А. І. про затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу банкрута відмовлено, справу передано на розгляд до Господарського суду Львівської області на стадію ліквідації.

61. Постановою Вищого господарського суду України від 13 жовтня 2015 року касаційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» залишено без задоволення, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 24 червня 2015 року (про скасування ухвали Господарського суду Львівської області в справі № 28/32 від 02 квітня 2015 року) залишено без змін.

62. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 24 травня 2016 року в задоволенні клопотання про винесення окремої ухвали в порядку статті 90 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та повідомлення відповідних органів про незаконні вимоги щодо сплати боргу відмовлено.

63. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 20 липня 2016 року вказану вище ухвалу суду залишено без змін.

64. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 01 серпня 2017 року в задоволенні клопотань ОСОБА_1 від 11 травня 2016 року та від 27 вересня 2017 року відмовлено, клопотання арбітражного керуючого Надлонка А. І. від 19 липня 2017 року за № 01-21/02-01/188 задоволено, затверджено оплату послуг арбітражного керуючого Надлонка А. І. в розмірі двох мінімальних заробітних плат за кожен місяць виконання повноважень арбітражного керуючого з моменту призначення в справі № 28/32, затверджено звіт про оплату послуг арбітражного керуючого Надлонка А. І. в розмірі 1 236 742,00 грн за весь період з 2010 - 2016 років, заяву арбітражного керуючого Худоногової Л. Ю. від 30 травня 2017 року за № 182/01-09 задоволено, ліквідатором ФОП ОСОБА_1 призначено арбітражного керуючого Худоногову Л. Ю.

65. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 28 серпня 2017 року ухвалу Господарського суду Львівської області від 01 серпня 2017 року залишено без змін, апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 - без задоволення.

66. Постановою Вищого господарського суду України від 13 грудня 2017 року касаційну скаргу ФОП ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Господарського суду Львівської області від 01 серпня 2017 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 28 серпня 2017 року залишено без змін.

67. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 27 листопада 2018 року, яку залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 19 грудня 2018 року та постановою Верховного Суду від 23 квітня 2019 року, провадження в справі про банкрутство ФОП ОСОБА_1 зупинено до перегляду в апеляційному порядку ухвали Господарського суду Львівської області про відмову в задоволенні заяви ФОП ОСОБА_1 про припинення провадження в справі через сплив строку тривалості ліквідаційної процедури.

68. Провадження в справі про банкрутство ФОП ОСОБА_1 поновлено ухвалою Господарського суду Львівської області від 08 серпня 2019 року.

69. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 30 жовтня 2019 року заяву ПАТ «Кристалбанк» та клопотання ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено, здійснено заміну кредитора ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на правонаступників ПАТ «Кристалбанк» та ПАТ «Вектор Банк».

70. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 26 листопада 2019 року, яку залишено без змін ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 06 лютого 2020 року та, відповідно, залишено без задоволення апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 , клопотання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області задоволено; здійснено заміну кредитора управління Пенсійного фонду України в Яворівському районі Львівської області на правонаступника Городоцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Львівської області; здійснено заміну кредитора Городоцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області на правонаступника Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області. Цією ж ухвалою заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Омега Фактор» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Омега Фактор») та заяву АТ «Кристалбанк» задоволено; здійснено заміну кредитора АТ «Кристалбанк» на правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Омега Фактор».

71. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 06 грудня 2019 року, яка набрала законної сили, прийнято відмову арбітражного керуючого Худоногової Л. Ю. від клопотань від 29 січня 2018 року за № 195/01 та від 05 березня 2018 року за № 298/01 про затвердження звіту арбітражного керуючого про нарахування та виплату основної грошової винагороди, відшкодування витрат, понесених ліквідатором за період виконання нею повноважень ліквідатора із закриттям провадження в частині розгляду вказаних клопотань. У задоволенні клопотання боржника від 13 березня 2018 року про винесення окремої ухвали щодо арбітражних керуючих Надлонка А. І. та Худоногової Л. Ю. відмовлено. Заяву арбітражного керуючого Худоногової Л. Ю. від 11 листопада 2019 року за № 249/02 задоволено. Клопотання ОСОБА_1 від 19 вересня 2019 року задоволено. Припинено процедуру ліквідації ФОП ОСОБА_1 та повноваження ліквідатора арбітражного керуючого Худоногової Л. Ю. Провадження в справі № 28/32 закрито. 

72. У поданому клопотанні ОСОБА_1 просив закрити провадження в справі № 28/32 на підставі пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 231 ГПК України у зв`язку з встановленням під час розгляду справи на стадії ліквідаційної процедури обставин, які є підставою для відмови у відкритті провадження. На думку заявника, доказами таких обставин є те, що заявлені кредиторські вимоги як ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», так і АТ «Альфа-Банк» про повернення кредитних коштів є вимогами, які не стосуються підприємницької діяльності ОСОБА_1 , а були отримані боржником для споживчих потреб.

73. У зв`язку з введенням в дію Кодексу України з процедур банкрутства та згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень, з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон № 2343-XII). Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження в таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

74. Саме з цієї підстави господарський суд припинив процедуру ліквідації ФОП ОСОБА_1 та закрив провадження в справі № 28/32.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

75. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

76. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

77. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

78. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

79. Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

80. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

81. Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

82. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

83. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;3) в інших випадках, встановлених законом.

84. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначено, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

85. Отже, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння (чи бездіяльність) особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.

86. Визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади майнової та моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

87. У справі, яка переглядається у касаційному порядку, завдання моральної шкоди позивач пов`язує, зокрема, із тривалістю розгляду судом справи про банкрутство, що, на його думку, є порушенням розумних строків її розгляду.

88. Відповідно до пункту 7 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є розумні строки розгляду справи судом. 

89. Відповідно до частини другої статті 22 Закону № 2343-XII строк ліквідаційної процедури не може перевищувати дванадцяти місяців. Господарський суд може продовжити цей строк на шість місяців, якщо інше не передбачено цим Законом.

90. У справі встановлено, що ліквідаційну процедуру щодо ФОП ОСОБА_1 відкрито постановою Господарського суду Львівської області від 20 жовтня 2010 року, ухвалою суду від 18 жовтня 2011 року було продовжено строк ліквідаційної процедури на шість місяців, а закрито провадження в справі про банкрутство ухвалою Господарського суду Львівської області від 06 грудня 2019 року.

91. ФОП ОСОБА_1 звертався до Господарського суду Львівської області з клопотанням від 13 березня 2018 року, в якому просив звільнити його від подальшого виконання вимог кредиторів згідно з ухвалою про затвердження вимог кредиторів та закрити провадження в справі через сплив строку тривалості ліквідаційної процедури.

92. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 25 жовтня 2018 року в задоволенні зазначеного клопотання відмовлено, оскільки боржником не доведено наявність обставин, які зумовлюють припинення провадження в справі про банкрутство, визначених статтею 40 Закону № 2343-XII в редакції, що діяла до 19 січня 2013 року. За висновками суду в разі порушення дванадцятимісячного строку, відведеного Законом № 2343-XII для ліквідаційної процедури, процесуальні наслідки не наступають. Судова процедура триває до повного завершення процедури ліквідації - продажу всього майна боржника, затвердження ліквідаційного балансу і звіту ліквідатора, внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про його припинення. Тобто провадження в справі продовжується.

93. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 19 грудня 2018 року та постановою Верховного Суду від 23 квітня 2019 року ухвалу Господарського суду Львівської області від 25 жовтня 2018 року залишено без змін, апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 - без задоволення. 

94. Зокрема Верховний Суд в постанові від 23 квітня 2019 року вказав, що Законом № 2343-XII не передбачено продовження строку ліквідаційної процедури більше ніж на шість місяців.Однак Закон № 2343-XII не містить також процесуального наслідку порушення строку процедури ліквідації, процесуальні наслідки не визначені. Тому суд продовжує провадження в справі. Колегія суддів Верховного Суду звернула увагу судів першої та апеляційної інстанцій під час подальшого провадження в справі про банкрутство на дотримання розумності строків розгляду справи задля уникнення порушень прав боржника та кредиторів, з метою здійснення всіх можливих заходів для уникнення порушень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція). 

95. Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

96. Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

97. Наявність або відсутність підстав для задоволення позову про відшкодування шкоди, завданої порушенням державою розумного строку розгляду справи, 
а також розмір такого відшкодування суд мав би оцінювати з урахуванням критеріїв, вироблених у практиці Європейського Суду з прав людини (далі -ЄСПЛ), серед яких: юридична та фактична складність справи; поведінка сторін, а також інших учасників судового процесу; поведінка держави, її органів; важливість результату судового процесу для особи, яка скаржиться на його надмірну тривалість (рішення від 29 вересня 2011 року в справі «Скороход проти України», заява № 47305/06, § 13, від 02 серпня 2010 року в справі «Федіна проти України», заява № 17185/02, § 78, від 18 червня 2009 року в справі «Пилипей проти України», заява № 9025/03, § 29, від 11 грудня 2008 року в справі «Лошенко проти України», заява № 11447/04, § 36, від 13 листопада 2008 року в справі «Кушнаренко проти України», заява № 18010/04, § 19, від 21 грудня 2006 року в справі «Мороз та інші проти України», заява № 36545/02, § 55, від 10 серпня 2006 року в справі «Кухарчук проти України», заява № 10437/02, § 33, від 08 листопада 2005 року в справі «Смірнова проти України», заява № 36655/02, § 66 та інші).

98. Для встановлення розумності строку розгляду конкретної справи ЄСПЛ визначив у своїй практиці кілька критеріїв, а саме: складність справи; поведінка скаржника; поведінка судових та інших державних органів; важливість предмета розгляду для заявника. Суд у своїй практиці неодноразово відзначав, що такий критерій є суб`єктивним і має трактуватись у кожному випадку, залежно він певних обставин. Розумність строку повинна оцінюватись через призму наведених вище критеріїв на предмет можливості розгляду справи протягом більш або менш тривалого строку. Тому навіть значна тривалість розгляду справи може бути визнана розумною, з урахуванням певних індивідуальних обставин. Тут слід приділити особливу увагу тому, які саме причини сприяли більш тривалому розгляду справи та пропуску строків, встановлених законодавством (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року в справі № 9901/120/19).

99. У справі «Латюк та інші проти України» (рішення від 27 жовтня 2022 року, заява № 23548/20) ЄСПЛ встановив, що тривалість відповідних цивільних проваджень була несумісною з вимогою «розумного строку» і в заявників не було ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку з цим. Суд повторно наголосив, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватися в контексті обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявників і відповідних органів державної влади, а також важливість предмета спору для заявників (також рішення в справі «Фрідлендер проти Франції», заява № 30979/96).

100. Аналіз практики ЄСПЛ щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. У кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
101. У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

102. Поняття розумних строків розгляду справи в контексті статті 6 Конвенції нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право ЄСПЛ є «автономним» і його тлумачення Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами.

103. У пункті 1.6 Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 рік) з урахуванням положень статті 6 Конвенції, якою передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом зазначено, 
що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.

104. Стосовно критерію поведінки держави під час розгляду відповідної справи, 
то оцінка такої поведінки з боку суду, який розглядатиме справу 
про відшкодування шкоди, завданої порушенням державою гарантії розумного строку, має бути обмеженою та враховувати неможливість оцінювання в одній судовій справі діянь суду (судді) під час розгляду іншої справи.

105. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді) (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані в постановах від 21 листопада 2018 року в справі № 757/43355/16-ц (пункти 62-65), від 13 березня 2019 року в справі № 462/32/17, від 20 березня 2019 року в справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року в справі № 761/35803/16-ц (пункти 24-26), від 18 грудня 2019 року в справі № 688/2479/16-ц (пункт 21)).

106. Отже, суди неуповноважені надавати оцінку діям суддів та судовим рішенням на предмет їх законності та обґрунтованості, однак зобов`язані надати оцінку доводам позивача щодо розгляду судами справи про банкрутство з порушенням розумних строків як підставу, покладену в основу обґрунтування відшкодування моральної шкоди.

107. Встановивши, що надмірною тривалістю (понад 9 років) розгляду судом справи про банкрутство позивачу завдано моральні страждання, врахувавши глибину та тривалість душевних страждань, яких зазнав позивач, у зв`язку з невизначеністю його фінансово-правового стану, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, з урахуванням вимог розумності і справедливості, дійшов правильного висновку про стягнення з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

108. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

109. При визначенні розміру моральної шкоди суди виходили із засад розумності та справедливості, врахували глибину фізичних та душевних страждань позивача.

110. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, а отже, за загальним правилом, не може переоцінювати ці факти. Якщо суди першої та апеляційної інстанції встановили факт заподіяння моральної шкоди та визначили її розмір з урахуванням вимог частини третьої статті 23 Цивільного кодексу України, суд касаційної інстанції не може змінювати цей розмір з мотивів незгоди відповідача з розміром відшкодування.

111. З огляду на викладене, необґрунтованими є доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що суди жодним чином не обґрунтували визначений ним розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн, який є недостатнім.

112. Також колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги Міністерства юстиції України про те, що тривалість розгляду справи про банкрутство пов`язана з об`єктивними причинами, зокрема оскарженням позивачем в апеляційному та касаційному порядку судових рішень у справах щодо зміни кредиторів, що потребувало виконання вимог стосовно процесуального правонаступництва та внесення змін до реєстру вимог кредиторів, оскільки вчинення таких дій позивачем є реалізацією його процесуальних прав. Посилання Міністерства юстиції Українина те, що провадження було зупинене більше ніж на 8 місяців (ухвали Господарського суду Львівської області від 27 листопада 2018 року та від 08 серпня 2019 року), у зв`язку із оскарженням ФОП ОСОБА_1 ухвали суду від 25 жовтня 2018 року, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про надмірну тривалість розгляду справи про банкрутство (понад 9 років). 

113. Вказана справа вже була предметом касаційного перегляду та суди попередніх інстанцій врахували висновки, зроблені Верховним Судом у постанові від 15 січня 2025 року.

114. Доводи касаційної скарги Міністерства юстиції України про те, що суди попередніх інстанцій застосували норму права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, а також постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 197/1330/14, від 03 лютого 2021 року у справі № 637/375/19, від 07 лютого 2023 року у справі № 823/2108/18, є необґрунтованими, оскільки встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, у зазначених заявником справах та у справі, яка переглядається у касаційному порядку, є різними. 

115. Так, у справі № 446/478/19спір виник у зв`язку з тим, що через бездіяльність управління поліції, яке не повернуло вилучений на підставі ухвали суду товар після скасування арешту на цей товар у повному обсязі та своєчасно, юридичній особі завдано збитків.

116. У справі № 197/1330/14 суди встановили, що тривала бездіяльність органів досудового розслідування призвела до звільнення засудженого від призначеного судом покарання у зв`язку із закінченням строків давності, чим позивачу завдано моральну шкоду.

117. У справі № 637/375/19 суд апеляційної інстанції, із висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, закрив провадження у справі в частині позовних вимоги про встановлення факту порушень, передбачених статтям 6, 13 Конвенції та статті 1 Протоколу 1 до Конвенції, оскільки такі вимоги не є належним способом захисту, а фактично є підставами позову про стягнення компенсації моральної шкоди, що є предметом судового розгляду. Водночас, суди відмовили у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем на підтвердження факту наявності моральної шкоди не надано будь-яких належних та допустимих доказів.

118. У справі № 823/2108/18 суди відмовили позивачу у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, яка, на думку останнього, була завдана йому неправомірними рішеннями органу державної фіскальної служби, оскільки позивачем не доведено наявності правових підстав для такого відшкодування.

119. Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).

120. Посилання заявника на загальні висновки у відповідних постановах Верховного Суду не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.

121. Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статей 23, 1167 ЦК України, статей 32, 41 Конституції України щодо права на відшкодування моральної шкоди у випадку, коли позивач обґрунтовує порушення прав незаконним застосуванням до нього процедури банкрутства або заходів, які випливають з такої процедури, є безпідставними, адже висновок щодо відшкодування шкоди моральної шкоди, завданої органом державної влади, формулювався Верховним Судом неодноразово.

122. Зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 , у постановах Верховного Суду від 15 листопада 2024 року в справі № 757/15525/22-ц, від 06 листопада 2024 року в справі № 757/30926/21-ц, від 23 жовтня 2024 року в справі № 757/16729/21-ц та інших, зазначено про те, що правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

123. Такий висновок застосовний до спірних правовідносин, які стосуються підстав відшкодування шкоди, завданої державним органом у межах провадження справи про банкрутство ФОП.

124. Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про порушення судами норм процесуального права під час вирішення питання про відвід суддів.

125. З матеріалів справи встановлено, що 12 березня 2025 року позивач подав до суду першої інстанції заяву про відвід судді, яку мотивував тим, що в судовому засіданні 10 березня 2025 року суддя Стрельбицький В. В. зазначив, що справа буде ним розглядатися лише щодо однієї підстави, а саме: порушення строків розгляду справи про банкрутство. Щодо інших підстав позову суддя Стрельбицький В. В.вказав, що такі вже вирішені Верховним Судом. Такі дії, на думку позивача, свідчать про те, що суддя фактично повідомив його, що ним вже прийнято рішення щодо інших підстав позову, з яких він відмовить в задоволенні, а тому дають підстави для сумніву в неупередженості судді та об`єктивності розгляду справи (т. 24 а. с. 77-80). 

126. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

127. Матеріалами справи підтверджено, що сторона позивача не була присутня у судовому засіданні 10 березня 2025 року, жодних процесуальних рішень щодо меж судового розгляду суд не ухвалював, як і не надав оцінки жодному доказу у справі у контексті обґрунтованості позову (т. 24 а. с. 21-35). 

128. Враховуючи наведене, відсутні підстави вважати, що під час розгляду справи в суді першої інстанції існували обставини, які б викликали сумнів в неупередженості або об`єктивності судді Стрельбицького В. В., у зв`язку з чим Галицький районний суд м. Львова ухвалою від 12 березня 2025 року заявлений стороною позивача відвід судді визнав необґрунтованим (т. 24 а. с. 82-85) та ухвалою від 14 березня 2025 року у задоволенні заяви про відвід відмовив (т. 24 а. с. 133-135). 

129. Також встановлено, що під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції 23 липня 2025 року сторона позивача подала заяву про відвід, яку мотивувала тим, що 07 липня 2025 року в системі «Електронний суд» завантажено протокол неможливості проведення розподілу справи через недостатню кількість суддів. У зв`язку з цим 07 липня 2025 року необхідно було передати справу на розгляду іншого суду відповідно до приписів пункту 5 частини першої статті 31 ЦПК України, проте таких дій вчинено не було. Натомість 14 липня 2025 року призначено новий розподіл. Така процесуальна дія, на думку сторони позивача, є порушенням норм процесуального права і призводить до сумнів в об`єктивності суду та формування незаконного складу суду. Крім цього, склад суду в цій колегії вже розглядав справи за участю ОСОБА_1 , які стосувалися завдання йому шкоди у справі про банкрутство, а саме справи № 464/4738/20, № 463/1178/23. 

130. Відповідно до частини першої статті 33 ЦПК України визначення судді, а в разі колегіального розгляду - судді-доповідача для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційно-комунікаційною системою під час реєстрації документів, зазначених у частині другійстатті 14 цього Кодексу, а також в інших випадках визначення складу суду на будь-якій стадії судового процесу, з урахуванням спеціалізації та рівномірного навантаження для кожного судді, за принципом випадковості та в хронологічному порядку надходження справ.

131. З матеріалів справи встановлено, що згідно з протоколом щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 липня 2025 року призначення не відбулося, оскільки не вистачає потрібної кількості суддів для розподілу справи; деталі наведені в лозі протоколу призначення; інформацію внесено до системи автоматизованого розподілу (т. 27 а. с. 117). 

132. Львівський апеляційний суд в ухвалі від 24 липня 2025 року зазначив, що зінформації, наявної в системі документообігу суду убачається, що призначення складу суду не відбулося з причин того, що станом на 07 липня 2025 року участь в розподілі не міг брати жоден із суддів, які мають спеціалізацію розглядати цивільні справи, а судді Краник Н. П., Левик Я. А. та Шандра М. М. з підстав того, що не можуть брати повторну участь у справі, оскільки скасовано судове рішення у цій справі, ухвалене за їх участю. З огляду на те, що сформувати належний склад суду видалося можливим 14 липня 2025 року, саме у цей день і проведено авторозподіл (т. 28 а. с. 6, 7). 

133. За таких обставин авторозподіл справ у Львівському апеляційному суді відбувався відповідно до вимог статті 33 ЦПК України. 

134. Посилання сторони позивача на те, що колегія у складі суддів Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В. вже розглядала справи за участю ОСОБА_1 , які стосувалися завдання йому шкоди у справі про банкрутство, а саме справи № 464/4738/20, № 463/1178/23, не є підставою для відвову колегії суддів, оскільки стаття 37 ЦПК України не передбачає випадків, за яких не допускається участь судді у розгляді справи з тих підстав, що він брав участь у вирішені іншої справи за участю тієї ж сторони. 

135. Враховуючи наведене, Львівський апеляційний суд ухвалою від 24 липня 2025 року заявлений стороною позивача відвід судді визнав необґрунтованим (т. 28 а. с. 6-8) та ухвалою від 30 липня 2025 року у задоволенні заяви про відвід відмовив (т. 28 а. с. 109-111). 

136. Інші доводи касаційних скарг зводяться до незгоди заявників з установленими судами обставинами справи і оцінкою доказів, надання їм власної суб`єктивної оцінки, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

137. За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційних скарг не знайшли свого підтвердження.

138. Касаційний суд з урахуванням частини першої статті 400 ЦПК України переглянув у касаційному порядку оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі.

139. Підстав для виходу за межі доводів касаційних скарг судом касаційної інстанції не встановлено.

140. Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення -без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

141. Доводи касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, тому колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційних скарг без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Щодо судових витрат

142. Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційних скарг без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційні скарги ОСОБА_1 , Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 червня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

Є. В. Петров 

В. В. Пророк