Дата документу 15.01.2026	Справа № 554/10369/25	
 	Провадження № 1-кп/554/524/2026	

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«15» січня 2026 року Шевченківський районний суд міста Полтави у складі: 
головуючого - судді ОСОБА_1 , 
за участі секретаря – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава кримінальне провадження №12025170420000001 за обвинуваченням:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтава, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, непрацюючого, інваліда 2 групи, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

за участю прокурора – ОСОБА_4 , 
потерпілої – ОСОБА_5 , 
обвинуваченого – ОСОБА_3 ,
захисника обвинуваченого – адвоката ОСОБА_6 , 

ВСТАНОВИВ:

І. ФОРМУЛЮВАННЯ ОБВИНУВАЧЕННЯ ВИЗНАНЕ СУДОМ ДОВЕДЕНИМ
31 грудня 2024 року, близько о 14 години 58 хвилин, у світлу пору доби, ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом - автомобілем RENAULT MEGANE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по прилеглій території поблизу буд. №33 по вул. О. Пчілки у м. Полтава з метою виїзду на головну дорогу вул. Кагамлика та виконання маневру повороту ліворуч. У подальшому, водій ОСОБА_3 , перед виїздом з прилеглої території на головну дорогу вул. Кагамлика, поблизу будинку №64 у м. Полтава, не переконався в безпечності виконуваного маневру, не дав дорогу автомобілю LEXUS ES350 реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_7 , який рухався по головній дорозі вулиці Кагамлика у напрямку вул. Київське шосе, виїхав на його смугу для руху, чим створив небезпеку для руху ОСОБА_7 та із яким допустив зіткнення.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобіля RENAULT MEGANE ОСОБА_5 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: черепно-мозкової травми, забою головного мозку середнього ступеня, закритого перелому лівої скроневої кістки з переходом на основу черепа, розриву задньої стінки слухового проходу ліворуч з гематосинусом основної пазухи, субарахноідального крововиливу, субдуральної гематоми правої скроневої ділянки; закритого черезвертлюгового перелому правої стегнової кістки зі зміщенням, переломів передніх країв вертлюгових западин з обох боків та закритого перелому бокової маси крижа справа, які кваліфікуються, як ТЯЖКІ тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя.
За вищевказаних обставин причиною вказаної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків стало порушення водієм автомобіля RENAULT MEGANE, реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_3 вимог п.п. 10.1, 10.2 Правил дорожнього руху України, згідно з якими:
10.1 Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.
10.2 Виїжджаючи на дорогу з житлової зони, дворів, місць стоянки, автозаправних станцій та інших прилеглих територій, водій повинен перед проїзною частиною чи тротуаром дати дорогу пішоходам і транспортним засобам, що рухаються по ній, а з?їжджаючи з дороги - велосипедистам і пішоходам, напрямок руху яких він перетинає.
Порушення вказаних вимог Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_3 з технічної точки зору знаходяться в причинному зв?язку з виникненням вказаної дорожньо-транспортної пригоди та водій ОСОБА_3 мав технічну можливість уникнути вказаної дорожньо-транспортної пригоди шляхом виконання вимог п.п. 10.1, 10.2 Правил дорожнього руху України, для чого у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру.

ІІ. ПРАВОВА КВАЛІФІКАЦІЯ КРИМІНАЛЬНОГО ПРАВОПОРУШЕННЯ
Дії обвинуваченого ОСОБА_3 під час досудового розслідування кваліфіковані вірно за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження. 

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ОБВИНУВАЧЕНОГО
Обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні вину у пред`явленому обвинувачені визнав повністю, фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті повністю підтвердив, кваліфікацію кримінального правопорушення не оспорює. Суду пояснив, що 31 грудня 2024 року, близько о 14 години 58 хвилин, він керував транспортним засобом RENAULT MEGANE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , виїжджав з прилеглої території поблизу буд. №33 по вул. О. Пчілки у м. Полтава та мав намір повернути ліворуч та виїхати на головну дорогу вул. Кагамлика. В транспортному засобі в якості пасажира перебувала його мама ОСОБА_5 . Він не побачив автомобіль LEXUS ES350, реєстраційний номер НОМЕР_2 , в результаті чого відбулось зіткнення. В скоєному щиро розкаюється, зробив висновки, дуже страждає та переживає через скоєне, оскільки потерпіла – найрідніша для нього людина, його мати. Він відшкодував всі понесені нею витрати на лікування, реабілітацію. Мати не має до нього ніяких претензій. Просить суворо його не карати, призначити йому покарання з іспитовим строком на 1 рік та не позбавляти прав керування транспортними засобами, оскільки він є інвалідом 2 групи, не працює, отримує лише мізерну пенсію з інвалідності. Мешкає разом з батьками та бабусею, батько теж інвалід 2 групи. Позбавлення його прав керування поставить його родину в скрутне становище, оскільки він постійно возить батьків та бабусю до магазинів, лікарень, аптек. Також просить задовольнити його клопотання та звільнити його від сплати процесуальних витрат, враховуючи його матеріальний та сімейний стан, оскільки він має скрутне матеріальне становище, не працює, отримує лише пенсію з інвалідності, інші доходи в нього відсутні. Також на лікування та реабілітацію матері ним були витрачені значні кошти та заощадження, в подальшому мати також потребує відновлення, на що потрібні гроші. В цивільному позові прокурора просить відмовити, оскільки він не має таких коштів. Крім того, вони несли витрати на лікування, звідки взялась така сума не зрозуміло. 

ІV. ДОКАЗИ НА ПІДТВЕРДЖЕННЯ ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ ОБСТАВИН

У зв`язку з тим, що обвинувачений ОСОБА_3 повністю визнав свою провину, щиросердно розкаявся у скоєному, не оспорює фактичні обставини кримінального правопорушення та його правову кваліфікацію, правильно розуміє зміст обставин кримінального провадження, немає сумнівів у добровільності та істинності його позиції, суд вважає недоцільним дослідження доказів, щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, а тому, у відповідності до ч.3 ст. 349 КПК України, суд обмежився тільки допитом обвинуваченого, а також дослідженням матеріалів, що характеризують обвинуваченого. Інші докази по справі не досліджувались. 

V. МОТИВИ ПРИЗНАЧЕННЯ ПОКАРАННЯ
Відповідно до ст. 8 Конституції Україні, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

У Рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину. Категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (пп. 4.1 п. 4).

Принцип рівності всіх громадян перед законом - конституційна гарантія правового статусу особи, що поширюється, зокрема, на призначення кримінального покарання. Притягнення особи, яка вчинила злочин, до кримінальної відповідальності не лише означає рівність усіх осіб перед законом, а й передбачає встановлення в законі єдиних засад застосування такої відповідальності (пп. 4.2 п. 4).

Завданням КК України є правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням. Для здійснення цього завдання КК України визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК).

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. 

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 р., з відповідними змінами «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо. 

Крім того, відповідно до роз?яснень, що містяться у п.п.20,21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом?якшують і обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

При призначенні обвинуваченому покарання, суд вважає також за необхідне відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

Зокрема у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), Суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року) і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. 

У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Тому, суд, виходячи з принципу справедливості покарання, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що беруться до уваги при призначенні покарання, має застосувати такий вид покарання, яке буде достатнім для виправлення особи та попередження скоєння нею і іншими особами нових кримінальних правопорушень.

Обвинувачений ОСОБА_3 раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягується вперше, вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю.

Також обвинувачений щиросердно розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, повністю відшкодував завдані збитки, потерпіла немає до нього жодних претензій ні матеріального, ні морального характеру, що визнається судом обставинами, які пом`якшують його покарання.

Крім того, суд враховує стан здоров?я обвинуваченого, який є інвалідом 2 групи, його сімейний стан: проживає разом бабусею – ОСОБА_8 , 1937 року народження, батьками – ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , батько також є інвалідом 2 групи.

На теперішній час на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра обвинувачений не перебуває.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

На підставі вищевикладеного, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує суспільну небезпеку скоєного ним діяння та його обставини, а саме, що вказане кримінальне правопорушення належить до злочинів у сфері безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, вчинений із необережності, ОСОБА_3 мав технічну можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди, а саме уникнути дорожньо-транспортної пригоди шляхом виконання вимог п.п. 10.1, 10.2 Правил дорожнього руху України, для чого у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру. Порушення ОСОБА_3 саме вказаних вимог ПДР України знаходяться в прямому причинному зв?язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням тяжких наслідків у виді спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілій.

Також, суд враховує особу винного, який є раніше не судимим, вперше притягується до кримінальної відповідальності, вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав повністю, щиро розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, надав суду правдиві покази, що обставин вчинення кримінального правопорушення, повністю відшкодовував шкоду, завдану потерпілій, потерпіла не має до обвинуваченого претензій ані матеріального, ані морального характеру.

Враховуючи всі вищевикладені обставини, а також стан здоров?я обвинуваченого, його майновий та сімейний стан, думки прокурора, потерпілої та сторони захисту, висловлених в судових дебетах, які просили призначити покарання не пов?язане з реальним позбавленням волі, а також ту обставину, що особі повинно бути призначено покарання необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами, суд прийшов до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_3 можливо без ізоляції його від суспільства, призначивши йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Вирішуючи питання щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_3 додаткового покарання, встановленого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, суд виходить з того, що обвинуваченим хоча і було вчинено кримінальне правопорушення, яке належить до злочинів у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту та порушено вимоги п. 10.1, 10.2 ПДР України, що знаходяться в прямому причинному зв?язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням тяжких наслідків у виді спричинення потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, однак, враховуючи, посткримінальну поведінку обвинуваченого, яка є виключно позитивною, оскільки останній повністю визнав свою провину, розкаявся у скоєному, повністю відшкодував завдану потерпілій шкоду, приймав активну учать в її лікуванні та реабілітації, тобто, дійсно відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, бажання залагодити провину, що підтверджується конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації, що знайшло своє відображення у матеріалах кримінального провадження та під час судового розгляду, стан здоров?я обвинуваченого, який є інвалідом 2 групи, його матеріальний та сімейний стан, який проживає разом з батьками та бабусею, які є непрацездатними особами, батько є інвалідом 2 групи, обвинувачений є єдиною особою в родині, яка має права керування транспортними засобами, всі члени родини, у зв?язку із віком та станом здоров?я потребують наявності транспортного засобу в родині, яким можна було б керувати, тому, всі вищевикладені обставини, в їх сукупності, свідчать про можливість не призначати ОСОБА_3 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. 

На теперішній час на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра обвинувачений не перебуває.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

За глибоким переконанням суду саме така міра покарання буде законною, обґрунтованою, справедливою, пропорційною і співрозмірною із ступенем тяжкості, характером, обставинами та наслідками вчиненого кримінального правопорушення, відповідати особі обвинуваченого та меті покарання, а також буде розумним балансом між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав і свобод особи. 

VІ. ВИРІШЕННЯ ЦИВІЛЬНОГО ПОЗОВУ

Вирішуючи цивільний позов прокурора Полтавської окружної прокуратури, в інтересах Департаменту охорони здоров?я Полтавської військової адміністрації, до ОСОБА_3 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілої, третя особа – КП «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В. Скліфосовського Полтавської обласної ради», суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 3 Конституції України особа, її життя та здоров`я, честь та гідність, недоторканність та безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

З вимог ч.2 ст. 127 КПК України вбачається, що шкода завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно вимог ч.1 статті 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до вимог ч.5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Таким чином, у ході вирішення цивільного позову суд зобов?язаний об?єктивно дослідити обставини кримінального провадження, встановити учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, з?ясувати розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

З вимог ч.1 ст. 129 КПК України вбачається, що ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Вказані обставини можуть бути елементами складу відповідних злочинів, а також впливати на визначення міри відповідальності винної особи.

У п. 7 ч. 1 ст. 368 КПК зазначено, що ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, чи підлягає задоволенню пред?явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст. 1666 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

З вимог ч.1 ст. 1177 ЦК України вбачається, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Частиною 2 ст. 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч.5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

При цьому, положення ч. 5 ст. 1187 ЦК України, які також відображені в п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4, вказують на два моменти, що можуть виключити відповідальність особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки: непереборну силу або умисел потерпілого.

Отже, з огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов?язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК). 

Судом встановлено, що саме обвинувачений ОСОБА_3  31 грудня 2024 року, близько о 14 години 58 хвилин, керував транспортним засобом - автомобілем RENAULT MEGANE, реєстраційний номер НОМЕР_1 та порушив п.п.10.1, 10.2 ПДР України, внаслідок чого сталась ДТП та потерпіла ОСОБА_5 отримала тяжкі тілесні ушкодження та перебувала на лікуванні у КП «Полтавської обласної клінічної лікарні ім. М.В. Скліфосовського ПОР».

За ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов?язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров?я на лікування потерпілого від кримінального правопорушення. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров?я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, спільній власності територіальних громад, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету, за рахунок якого таке лікування фінансувалося. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров?я, який за відповідні надані медичні послуги отримує кошти згідно з договором про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, такі кошти зараховуються до Державного бюджету України.

Крім того, відповідно до п.3 Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров?я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженого постановою КМУ від 16.07.1993 року №545, визначена сума коштів на лікування потерпілого стягуються судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров?я або прокурора.

Звернення до суду з вказаним позовом саме прокурора обумовлено невжиттям самостійного стягнення заподіяних Департаменту охорони здоров?я Полтавської обласної державної адміністрації збитків. В даній категорії позовів прокурор, пред?являючи до суду позов, представляє інтереси держави України, а не інтереси конкретного органу, який лише виконує у певних правовідносинах функції держави. Вказане обумовлює підстави представництва прокуратурою інтересів держави в особі Департаменту охорони здоров?я Полтавської обласної військової адміністрації, адже згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» №11 від 07.07.1995 р. витрачені на стаціонарне лікування потерпілого від злочину кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров?я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній.

Згідно з довідкою-розрахунком №04-05/469 від 06.02.2025 на лікування потерпілої ОСОБА_5 закладом охорони здоров?я КП «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В. Скліфосовського Полтавської обласної ради» витрачено 89 764,25 грн. за період з 31.12.2024 по 23.01.2025, що складається з 3 481,33 грн. (вартість 1 ліжко-дня без медикаментів по фактичних за грудень 2024) та вартості лікування (без медикаментів) – 80 070,59 грн. (23 ліжко-дня х 3 481,33 грн.). 

На підставі вищевикладеного, аналізуючи надані докази та вимоги закону, суд приходить до висновку про задоволення вказаного цивільного позову в повному обсязі, відсутність коштів у обвинуваченого на відшкодування вказаних витрат не є підставою для відмови у позові. Крім того, доказів щодо спростування понесених витрат на лікування потерпілої чи на підтвердження інших доводів щодо необґрунтованості вказаного позову, обвинуваченим суду не надано. 

VІІ. МОТИВИ ІНШИХ РІШЕНЬ СУДУ

Враховуючи, що під час досудового розслідування обвинуваченому запобіжний захід не обирався, суд не вбачає підстав для обрання обвинуваченому запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.

По кримінальному провадженню маються процесуальні витрати на проведення судових експертиз в загальній сумі 23 590,30 грн., що підтверджується наданими довідками.

Відповідно до ч.2 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Проте, згідно зі ст. 119 КПК України, суд, враховуючи майновий стан особи (обвинуваченого, потерпілого), за власною ініціативою або за її клопотанням має право своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати процесуальних витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату процесуальних витрат на визначений строк. Якщо оплату процесуальних витрат відстрочено або розстрочено до ухвалення судового рішення, витрати розподіляються відповідно до судового рішення. У разі зменшення розміру належних до оплати процесуальних витрат чи звільнення від їх оплати повністю або частково відповідні витрати компенсуються за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

ОСОБА_3 заявлено клопотання про звільнення його від сплати процесуальних витрат за проведення судових експертиз в сумі 23 590,30 грн., враховуючи його майновий та сімейний стан.

Суд, вирішуючи заявлене клопотання, виходить з того, що дійсно ОСОБА_3 є інвалідом 2 групи, єдиним джерелом його доводу є пенсія з інвалідності, останній не працює, проживає разом з бабусею та батьками пенсіонерами, батько обвинуваченого також є інвалідом 2 групи, а тому, враховуючи стан здоров?я обвинуваченого, його майновий та сімейний стан, всі вищевикладені обставини, в їх сукупності, свідчать про можливість звільнення обвинуваченого від сплати процесуальних витрат за проведення судових експерти в сумі 23 590,30 грн., компенсувавши вказані витрати за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 

Арешти, накладені ухвалами слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 03.01.2025 року на автомобіль LEXUS ES350, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зареєстрований за ОСОБА_7 та автомобіль RENAULT MEGANE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_3 , з урахуванням вимог ст. 174 КПК України, підлягають скасуванню.

Питання відносно речових доказів слід вирішити на підставі ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 349, 373, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Призначити ОСОБА_3 покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді 3 /трьох/ років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами. 

На підставі ст. 75 КК України звільнити  ОСОБА_3 від відбування покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом 1 /одного/ року 6 /шести/ місяців не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього судом обов`язки. 

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 наступні обов`язки:
1)періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2)повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 76 КК України додатково покласти на ОСОБА_3 наступні обов`язки:
1)не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід  ОСОБА_3 не обирався. 

Цивільний позов прокурора Полтавської окружної прокуратури Полтавської області, в інтересах Департаменту охорони здоров?я Полтавської обласної військової адміністрації, до ОСОБА_3 про стягнення витрат на лікування потерпілої, третя особа – КП «Полтавська обласна клінічна лікарня ім.. М.В. Скліфосовського Полтавської обласної ради» – задовольнити повністю. 

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтава, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП – невідомий, на користь держави, в особі Департаменту охорони здоров?я Полтавської обласної військової адміністрації, витратити на лікування потерпілої в сумі 89 764 /вісімдесят дев?ять тисяч сімсот шістдесят чотири/ гривні 25 копійок (р/р НОМЕР_4 в АТ КБ «ПриватБанк», код ЄДРПОУ 01999106, ІПН 019991016011). 

Звільнити ОСОБА_3  від сплати процесуальних витрат за проведення судових експерти в сумі 23 590,30 грн., компенсувавши вказані витрати за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 

Арешти, накладені ухвалами слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 03.01.2025 року на автомобіль LEXUS ES350, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зареєстрований за ОСОБА_7 та автомобіль RENAULT MEGANE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_3 – скасувати. 

Речові докази по кримінальному провадженні, а саме:
-автомобіль LEXUS ES350, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зареєстрований за ОСОБА_7 та автомобіль RENAULT MEGANE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_3 , які, відповідно до постанови про визнання речовими доказами від 01.01.2025 року, поміщені на спецмайданчик тимчасового тримання транспортних засобів ГУНП в Полтавській області за адресою: Полтавська область, с. Розсошенці, вул. Кременчуцька, 2В – повернути законним власникам: автомобіль LEXUS ES350, реєстраційний номер НОМЕР_2 - ОСОБА_7 , а автомобіль RENAULT MEGANE, реєстраційний номер НОМЕР_1 - ОСОБА_3 .

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду через Шевченківський районний суд міста Полтави шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 /тридцяти/ днів з моменту його проголошення.

Обмеження щодо оскарження вироку, визначені в ч.3 ст. 349 КПК України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається прокурору та обвинуваченому.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні. 

Суддя Шевченківського районного суду 
міста Полтави: ОСОБА_9