Номер провадження: 22-ц/813/691/26 
Справа № 2-110/1529/12
Головуючий у першій інстанції Чебан А. П.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Назарової М.В.,
суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,
за участю секретаря Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідач – Татарбунарська районна державна адміністрація Одеської області (правонаступником якої є Білгород-Дністровська районна державна адміністрація), треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області (правонаступником якої є Державна інспекція архітектури та містобудування України), особа, яка звертається із апеляційною скаргою - Національний природний парк «Тузловські лимани», особа, яка приєдналася до апеляційної скарги - перший заступник керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу Національного природного парку «Тузловські лимани», яка подана адвокатом Поповим Максимом Миколайовичем, та за заявою першого заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації про приєднання до апеляційної скарги
на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 06 січня 2012 року, ухвалене Татарбунарським районним судом Одеської області у складі: судді Чебан А.П. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області (правонаступником якої є Білгород-Дністровська районна державна адміністрація), треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області (правонаступником якої є Державна інспекція архітектури та містобудування України), про визнання права власності на нежитлову будівлю,

в с т а н о в и в :

У грудні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просив визнати за ним право власності на нежитлову будівлю, що розташована на території 1-го км Піщаної коси Чорного моря Татарбунарського району Одеської області.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до договору про спільну діяльність, укладеного між позивачем та ОСОБА_2 , ними було досягнуто домовленості щодо будівництва нежитлової будівлі (магазину), розташованої на території 1-го км Піщаної коси Чорного моря Татарбунарського району Одеської області. Згідно умов вказаного договору, ОСОБА_2 повинна була поставляти будівельні матеріали, а позивач займатися будівництвом нерухомості. Згідно пункту 3.1. договору, у випадку неналежного виконання однією із сторін взятого на себе зобов`язання іншій стороні переходить право власності на зазначене приміщення. Після укладення договору сторони належно виконували умови договору про спільну діяльність, однак пізніше ОСОБА_2 почала порушувати умови договору, не поставляючи будівельні матеріали, чим змусила позивача взяти на себе її зобов`язання за договором. На теперішній час позивач фактично за свій рахунок закінчив будівництво обумовлене договором об`єкту нерухомості, тому друга сторона за договором не має заперечувати про передачу йому у власність цієї нежитлової будівлі. ОСОБА_1 вважає, що за ним може бути визнано право власності на спірну будівлю, оскільки його будівництвом не порушуються права та інтереси інших осіб, як того вимагає частина п`ята статті 376 ЦК України. Нежитлова будівля знаходиться у задовільному стані і може експлуатуватись за функціональним призначенням, крім того, земельна ділянка, на якій побудована зазначена вище нерухомість, була виділена йому Татарбунарською районною державною адміністрацією в строкове платне користування, саме для будівництва цієї нежитлової будівлі.
Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 06 січня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю, розташовану на території 1-го км Піщаної коси Чорного моря Татарбунарського району Одеської області.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що за ОСОБА_1 може бути визнано право власності на нежитлову будівлю, розташовану на території 1-го км Піщаної коси Чорного моря Татарбунарського району Одеської області.
В апеляційній скарзі Національний природний парк «Тузловські лимани», яке не брало участі у розгляді справи, але вважає, що оскаржуваним рішенням суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, поданій адвокатом Поповим Максимом Миколайовичем, просило скасувати рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 06 січня 2012 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Доводами апеляційної скарги є те, що Національний природний парк «Тузловські лимани» утворений на території Татарбунарського району Одеської області відповідно до Указу Президента України від 01 січня 2020 року за №1/2010 «Про створення національного природного парку «Тузловські лимани», і є природоохоронною, рекреаційною, культурно-освітньою, науково-дослідною установою загальнодержавного значення, що створюється з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об`єктів, які мають особливу природоохоронну оздоровчу, тощо цінність (ст. 20 Закону України «Про природно-заповідний фонд України»), управління якими здійснюється їх спеціальними адміністраціями.
Цим Указом до території Національний природний парк «Тузловські лимани» погоджено в установленому порядку включення 27865 гектарів земель державної власності, а саме: 2022 га земель запасу, з яких: 316,831 га земель Піщаної коси Чорного моря, 1705,169 га земель водного фонду (частина озер ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та АДРЕСА_1 ) та 25 843 га земель, з яких, 3233,18 га земель запасу та 541 га земель, що перебувають у постійному користуванні ДІ «Саратське лісове господарство», 21186,03 га земель водного фонду (частина озер Шагани, Алібей, АДРЕСА_1 , а також озера Солоне, Хаджидер, Карачаус, Будури, Мартаза, Магалевське, Малий Сасик, Джаншейське), 882,79 га прилеглої акваторії Чорного моря, шириною 200 метрів.
Згідно з пояснювальною запискою до проекту створення НПП «Тузловські лимани», проект створення НПП «Тузловські лимани» розроблено на території Татарбунарського району Одеської області за межами населених пунктів на землях державної власності загальною площею 27865 га.
13.12.2011 директором НПП «Тузлоські лимани» був підписаний акт приймання-передачі територій під охорону проведення першочергових природоохоронних заходів Національного природного парку «Тузловські лимани», яким було засвідчено факт передання НПП «Тузловські лимани» під охорону території загальною площею 27865 га земель державної власності.
Розпорядженням Одеської обласної державної адміністрації № 1053/А-2017 від 07.11.2017 було погоджено включення земельних ділянок держаної власності, розпорядником яких є Одеська обласна державна адміністрація, що увійшли до складу НПП «Тузловські лимани», до заповідної зони, зон регульованої та стаціонарної рекреації, господарської зони відповідно до схеми функціонального зонування НПП «ТЛ», яка додається до розпорядження.
Також територія Національнгго парку «Тузловські лимани» має подвійний природо-охоронний статус та перебуває під захистом не тільки національного законодавства України, але й і міжнародної конвенції (водно-болотні угіддя міжнародного значення «Система озер Шагани-Алібей-Бурнас»).
19 січня 2021 року НПП «Тузловські лимани» отримав лист від Одеської обласної прокуратури № 15/3/1-53вих-21 від 19.01.2021, у якості додатку до якого рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 06.01.2012 у справі № 2-110/1529/12, з яких стало відомо, що розпорядженням Татарбунарської районної державної адміністрації в Одеській області № 378/А-2010 від 19.01.2010 затверджено проект землеустрою щодо відведення в довгострокову оренду терміном на 20 років земельної ділянки загальною площею 0,15 га фізичній особі – підприємцю ОСОБА_1 для розміщення рекреаційного комплексу для відпочиваючих, а саме: водних гірок, бази-стоянки водяних велосипедів, шезлонгів для відпочиваючих шляхом розширення існуючого землекористування на території 1-го км піщаної коси Чорного моря Татарбунарського району Одеської області.
На підставі зазначеного розпорядження між Татарбунарською РДА та ФОП ОСОБА_1 24.02.2011 укладено договір оренди землі б/н.
В оскаржуваному рішенні зазначено, що ОСОБА_1 самочинно побудував на орендованій земельній ділянці нежитлову будівлю (магазин) та визнав право власності позивача на нежитлову будівлю, розташовану на території 1-го км піщаної коси Чорного моря Татарбунарського району Одеської області.
Розпорядженням Одеської обласної державної адміністрації від 20.06.2019 № 741/А-2019 припинено право користування земельною ділянкою (кадастровий номер 5125000000:01:003:0012) загальною площею 0,1495 га ОСОБА_1 згідно із вищезазначеним договором оренди землі від 24.02.2011 (номер запису про інше речове право: 18306621 від 21.12.2016). Надано ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в оренду на 49 років вказану земельну ділянку із земель рекреаційного призначення для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення (для використання – для розміщення рекреаційного комплексу для відпочиваючих), розташову за адресою: АДРЕСА_2 .
Визнавши право власності за позивачем на вказану нежитлову будівлю, суд порушив норми матеріального права, не взявши до уваги вимоги ч. 5 ст. 376 ЦК України, оскільки позивач не є власником земельної ділянки, на якій розташоване спірне будівництво, та таким порушено право заявника, оскільки земельна ділянка входила до меж території НПП «Тузловські лимани» відповідно до схеми зонування території НПП «ТЛ», яка була схвалена 25.03.2016 науково-технічною радою НПП «ТЛ», знаходиться в межах зони регулюваної рекреації, а за змістом ст. 21 ЗУ «Про природно-заповідний фонд України» (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) в зоні регульованої рекреації не передбачено діяльність з будівництва будь-яких споруд, а сама земельна ділянки з кадастровим номером: 5125000000:01:003:0012 мала обмеження як прибережна захисна смуга навколо озера Сасик, тобто будівництво здійснено з порушенням норм Водного Кодексу України, оскільки з інформації з Публічної кадастрової картки вбачається, що земельна ділянка з зазначеним кадастровим номером знаходиться у прибережній захисній смузі Чорного моря та лиману Бурнас.
Використання земельних ділянок природно-заповідного фонду для цілей розміщення нежитлової будівлі (магазину), а для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення суперечить статті 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», яка не передбачає використання територій природно-заповідного фонду для таких цілей.
Оскільки особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, а передумови для застосування вимог ст. 392 ЦК України щодо можливості пред`явлення позову власником нерухомого майна, якщо таке оспорюється або не визнається іншою особою, або у разі втрати ним відповідного документа, відсутні, і позов заявлено не для визнання права на будівлю, а для набуття права власності на самочинно збудову будівлю, то такий позов задоволенню не підлягає.
Передбаченість ч. 2 ст. 331 ЦК України, ст. 182 ЦК України, ст. 3, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) певного порядку прийняття до експлуатації та державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, лише після чого можливо набути право власності на нерухоме майно, унеможливлює визнання права власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законом порядку.
В заяві про приєднання до апеляційної скарги перший заступник керівника Одеської обласної прокуратури просить також скасувати рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 06 січня 2012 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Доводи заяви є ідентичними доводам апеляційної скарги НПП «Тузловські лимани». Прокурор посилається на вимоги ч. 3 ст. 131-1 Конституції України, ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції подання заяви) та зазначає, що спір у справі виник щодо особливо цінних земель, тобто земель, яким державою, через їх характеристики надається особливий статус. Такі землі задовольняють публічний інтерес та підлягають підвищеній охороні, а тому у разі виявлення правопорушень при використанні таких земель, усі уповноважені органи, зокрема, і прокурор, зобов`язані діяти невідкладно (постанова Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 927/468/209). Зазнаває, що земельна ділянка водного фонду, на якій розташована спірна нерухомість, належить до земель державної власності та знаходиться за межами населеного пункту, належним розпорядником якої є Одеська обласна державна адміністрація, тому саме вона в силу положень ст. 17, 20, 122 ЗК України є органом, уповноваженим здійснювати функції держави у спірних правовідносинах.
Саме через невжиття вказаним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як йому стало відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність, та надає право прокурору, який дотримався передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» порядку, права звернення до суду з метою представництва інтересів держави, щоб такі не залишалися незахищеними.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року прийнято заяву Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації про приєднання до апеляційної скарги Національного природного парку «Тузловські лимани» на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 06 січня 2012 року у теперішній цивільній справі.
У відзиві на апеляційну скаргу Національного природного парку «Тузловські лимани» та заяву про приєднання до апеляційної скарги першого заступника керівника Одеської обласної прокуратури відповідач ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Шараг О.І. апеляційну скаргу не визнав, просив закрити апеляційне провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, посилаючись на те, що згідно тверджень заявника, він утворений лише 01 січня 2010 року згідно Указу Президента України, в установленому порядку погоджено включення 27865 га земель державної власності, та фактично з 11 грудня 2011 року директором НПП «Тузловські лимани» отримано під охорону території вказаною загальною площею.
Під час тривання розробки проекту парку, передбачався повний аналіз місцевості, зокрема, територій, які планується включити в межі парку, а таблиця 1.39 Проекту містить відомості про землекористувачів, серез яких є ОСОБА_1 . Доопрацювання проекту тривало і в 2021 році.
Фактично заявнику було відомо, що земельна ділянка з кадастровим номером 5125000000:01:003:0012 вже станом на 2016 рік передана у користування ОСОБА_1 та на ній наявне майно, що спростовує позицію заявника щодо необізнаності протягом 10 років про здійснене будівництво ОСОБА_1 та реєстрацію права власності, що є підставою для відмови в поновленні строку на апеляційне оскарження.
Незалучення заявника до участі у справі не заслуговує на увагу, оскільки на запити стосовно публічної інформації від 17.02.2021 та 18.09.2022 ДП «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» повідомило, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 5125000000:01:003:0012 не входить до території Національного природного парку «Тузловські лимани», їх межі не перетинаються, і що Парк звертався до вказаної установи щодо виготовлення картографічного матеріалу для розширення меж території вищевказаного парку, наукове обґрунтування якого парком розроблено.
Згідно Додатку до листа парку визначені ділянки, які лише планується включити в межі НПП «Тузловські лимани», серед яких і нульовий-другий кілометр піщаного пересипу – 100,0 га.
Тобто, інформація по те, що спірна земельна ділянка нібто входить до меж НПП «Тузловські лимани», спростовується самим заявником, оскільки на даний час лише планується розширення меж та збільшення площі парку, за рахунок території, зокрема нульового-другого кілометра піщаного пересипу – 100,0 га.
Так само, і Держгеокадастр на запит стосовно публічної інформації 15.03.2021 надав копію свого листа на адресу Одеської обласної прокуратури від 23.02.2021, яким повідомив, що земельна ділянка з кадастровим номером 5125000000:01:003:0012 не входить до складу земель національного природного парку «Тузловські лимани».
Отже, наявні підстави для закриття апеляційного провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України.
Постановою Одеського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою Національного природного парку «Тузловські лимани» та заявою першого заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації про приєднання до апеляційної скарги на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 06 січня 2012 року – закрито.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ухвалене судове рішення не завдає Національному природному парку «Тузловські лимани» шкоди, що виражається у несприятливих для нього наслідках, не залучення його до участі у справі не порушує його права на доступ до суду, тому суд першої інстанції не вирішував питання про права та обов`язки вказаної особи та у неї відсутнє право на апеляційне оскарження вказаного судового рішення й перегляд остаточного рішення судом першої інстанції за вказаною апеляційною скаргою, за заявою про приєднання до апеляційної скарги були би грубим втручанням у принцип остаточності рішення суду.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2024 року касаційні скарги Національного природного парку «Тузловські лимани» та Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації – задоволено.
Постанову Одеського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року справу призначено до судового розгляду на 17 грудня 2024 року о 13.30. Останній раз справу призначено до розгляду на 13 січня 2026 року о 16.40 год.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13 січня 2026 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 в особі свого представника Красінської Ольги Вікторівни про призначення судової земельно-технічної експертизи.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що розпорядженням Татарбунарської райдержадміністрації Одеської області № 378/А-2010 від 14.10.2010 року (а.с.7 т. 1) ОСОБА_1 було надано, в довгострокову оренду терміном на 20 років, земельну ділянку загальною площею 0,15 га для розміщення рекреаційного комплексу на території 1-го км. Піщаної коси Чорного моря Татарбунарського району Одеської області.
Згідно довідки виданої Татарбунарським бюро технічної інвентаризації вбачається, що вартість нежитлової будівлі в с.Лебедівка Татарбунарського району Одеської області, складає 6302 грн. (а.с.11 т. 1). 
Наявність спірної будівлі підтверджується копією технічного паспорту на нежитлову будівлю(магазин) в с.Лебедівка Татарбунарського району Одеської області (а.с.12-13 т. 1). 
З висновку про технічний стан нежитлової будівлі – магазину, розташованої за адресою: 1-й км. Піщаної коси Чорного моря Татарбунарського району Одеської області (а.с. 14-31 т. 1) вбачається, що будівля знаходиться в задовільному технічному стані та придатна для подальшої експлуатації за своїм функціональним призначенням відповідно до будівельних, санітарних та протипожежних норм.
У судовому засіданні судом також з достовірністю встановлено, що нежитлова будівля, розташована за адресою: 1-й км. Піщаної коси Чорного моря Татарбунарського району Одеської області, є самочинною спорудою. Згідно висновку експерта даний об`єкт зведений без порушень будівельних норм і правил та його будівництвом не порушуються права інших осіб. 
Як вбачається з умов договору про спільну діяльність, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 08.09.2009 року, сторони визначили альтернативне зобов`язання – передати у власність об`єкт нерухомості, що відповідає вимогам ст. 539, 604 ЦК України, тобто домовились про припинення зобов`язання по постачанню будівельних матеріалів його заміною на зобов`язання про передачу у власність стороні, яка належно виконувала зобов`язання (тобто ОСОБА_1 ) нерухомого майна. 
За таких обставин, суд із посиланням на застосування до виниклих спірних правовідносин сторін вимог ч. 2, 4 ст. 604, ч. 1, 3, 5 ст. 376 ЦК України вважав, що за ОСОБА_1 може бути визнано право власності на нежитлову будівлю, розташовану на території 1-го км. Піщаної коси Чорного моря Татарбунарського району Одеської області. 
Разом з тим, суд роз`яснив позивачу, що відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2004 року № 1243 затверджено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, яким визначено основні вимоги та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів незалежно від джерел фінансування їх будівництва. Тому право на використання вищезазначеного нерухомого майна в позивача виникає з моменту прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта державною приймальною комісією, створеною органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування. 
Переглядаючи вказане судове рішення за доводами апеляційної скарги Національного природного парку «Тузловські лимани» як особи, яка не брала участі у розгляді справи, до якої приєднався перший заступник керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації, колегія суддів враховує, що вказівки Верховного Суду у відповідності до вимог ч. 1 ст. 417 ЦПК України є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Тому, переглядаючи рішення суду першої інстанції та виконуючи вказівки Верховного Суду, які зводяться до необхідності з`ясування особливого природоохоронного статусу земельної ділянки, на якій збудовано спірний об`єкт нерухомості, оскільки апеляційний суд передчасно закрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Національного природного парку «Тузловські лимани», до якої приєдналася Одеська обласна прокуратура в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» (далі - Закон) до природно-заповідного фонду України належать, зокрема, природні території та об`єкти - національні природні парки.
Національний природний парк «Тузловські лимани» утворений на території Татарбунарського району Одеської області відповідно до Указу Президента України від 01 січня 2020 року за №1/2010 «Про створення національного природного парку «Тузловські лимани» (далі - Указ).
Цим Указом до території Національний природний парк «Тузловські лимани» погоджено в установленому порядку включення 27865 гектарів земель державної власності, а саме: 2022 га земель запасу, з яких: 316,831 га земель Піщаної коси Чорного моря, 1705,169 га земель водного фонду (частина озер ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 ) та 25 843 га земель, з яких, 3233,18 га земель запасу та 541 га земель, що перебувають у постійному користуванні ДІ «Саратське лісове господарство», 21186,03 га земель водного фонду (частина озер Шагани, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також озера Солоне, Хаджидер, Карачаус, Будури, Мартаза, Магалевське, Малий Сасик, Джаншейське), 882,79 га прилеглої акваторії Чорного моря, шириною 200 метрів.
Відповідно до Положення про Національний природний парк «Тузловські лимани», затвердженого Наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 07 вересня 2011 року № 320 (далі - Положення), загальна площа парку становить 27865 гектарів земель державної власності, а саме: 2022 гектара земель запасу (у тому числі 316,831 гектара земель Піщаної коси Чорного моря та 1705,169 гектара земель водного фонду (частина озер ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 ), що надаються парку в постійне користування і 25843 гектара земель (у тому числі 3233,18 гектара земель запасу, 541 гектара земель, що перебувають у постійному користуванні ДПІ «Саратське лісове господарство», 21186,03 гектара земель водного фонду (частина озер Шагани, ОСОБА_5 , а також озера Солоне, Хаджидер, Карачаус, Будури, Мартаза, Магалевське, Малий Сасик, Джаншейське) та 882,79 гектара прилеглої акваторії Чорного моря шириною 200 метрів), що включаються до складу Парку без вилучення.
Відповідно до акту приймання-передачі територій під охорону проведення першочергових природоохоронних заходів Національного природного парку «Тузловські лимани» від 13 грудня 2011 року, відповідно до якого Національний природний парк «Тузловські лимани» отримав під охорону території загальною площею 27865 гектарів земель державної власності.
Зі змісту Проекту створення Національного природного парку «Тузловські лимани», розробленого ДП «ОНДПІЗ» національний природний парк «Тузловські лимани» розташовано на півдні Татарбунарського району, в який входять о. Солоне, о. Бурнас, о. Алібей, о. Хаджидер, о. Карачаус, о. Будури, о. Шагани, о. Джантшейське та їх прибережна захисна смуга. Причорноморська піщана коса від с. Лебедівка до с. Приморське.
Отже, вся Піщана коса від с. Лебедівка до с. Приморське входить до території природо-заповідного фонду без виключення: ??як відрізок Причорноморської піщаної коси довжиною у два кілометри, яка повністю ходить складу території НПП «Тузловські лимани», ??та як прибережна захисна смуга озера (лиману) Бурнас.
Піщана коса від с. Лебедівка до с. Приморське, як і водоохоронна зона озера Бурнас були зарезервовані до заповідання природного парку «Тузловські лимани» ще згідно рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 01 жовтня 1993 року №496-XXI «Про заходи по збереженню і розвитку природно-заповідного фонду області». На вказане рішення та обсяг визначених ним територій міститься посилання і у пояснювальній записці Проєкту створення Національного природного парку «Тузловські лимани».
Зважаючи на викладене вбачається, що усі землі піщаної коси від с. Лебедівка входять до складу Національного природного парку «Тузловські лимани» були зарезервовані до заповідання у складі природного парку «Тузловські лимани» ще у 1993 році, а площа земель державної власності, зазначена у графічний та текстовій частинах проєкту є незмінною.
Відповідно до статті 14 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», яка має назву «Визначення режиму територій та об`єктів природно-заповідного фонду» Режим територій та об`єктів природно-заповідного фонду - це сукупність науково-обґрунтованих екологічних вимог, норм і правил, які визначають правовий статус, призначення цих територій та об`єктів, характер допустимої діяльності в них, порядок охорони, використання і відтворення їх природних комплексів.
3 метою визначення та обґрунтування заходів щодо провадження відповідно до законодавства та вимог міжнародних договорів природоохоронної, науково-дослідної, рекреаційної, господарської діяльності, охорони, відтворення та використання природних комплексів та об`єктів, які передбачається здійснити протягом п`яти років, а також стратегії розвитку об`єкта природно-заповідного фонду на десять років розробляється проект організації території об`єкта природно-заповідного фонду.
При цьому, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, яким є Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, наказом від 21 січня 2022 року №48 затверджено Проєкт організації території національного природного парку «Тузловські лимани», охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів i об`єктів (далі Проєкт).
Відповідно до вказаного Проєкту (як і в указі Президента України від 01 січня 2010 року за № 1/2010 та Проєкті створення НПП «Тузловські лимани) зазначено, що до території національного природного парку «Тузловські лимани» погоджено в установленому порядку включення 27865 га земель державної власності, у тому числі 316,831 га земель Піщаної коси Чорного моря.
Також у таблиці 1.39 Проєкту «Інформація про землекористувачів та землевласників, земельні ділянки яких включені до складу території національного природного парку «Тузловські лимани» без вилучення з користування» містяться відомості про включення до території Парку земельної ділянки, площею 0,1495 га, кадастровий номер 5125000000:01:003:0012, на якій знаходиться спірне будівництво.
Також в силу пункту 1.1 Положення про національний природний парк «Тузловські лимани», затвердженого Наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України №109 від 31 серпня 2020 (далі - Положення), Парк є територією природно-заповідного фонду загальнодержавного значення. Територія Парку є Рамсарським водно-болотним угіддям міжнародного значення та об`єктом Смарагдової мережі Європи. Парк розташований на території Татарбунарського району Одеської області.
Згідно пункту 1.9. Положення межі Парку встановлюються в натурі (на місцевості) та закріплюються межовими знаками в порядку, визначеному законодавством. Відомості про межі, цільове призначення, оцінку, угіддя земельних ділянок Парку та про обмеження в їх використанні вносяться до Державного земельного кадастру у встановленому порядку та обов`язково враховуються при реконструкції та розвитку прилеглих територій. До встановлення меж Парку в натурі його межі визначаються відповідно до Проекту створення національного природного парку «Тузловські лимани».
Крім того, у постанові від 18.02.2021 у справі № 815/5658/17 Верховний Суд виходив з того, що відповідно до Проекту створення НПП «Тузловські лимани» до території природно-заповідного фонду відноситься вся Піщана коса від с.Лебедівка до с. Приморське без виключення.
Вказане відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Отже, наявність особливого природоохоронного статусу земельної ділянки, яка розташована на 1-му км Піщаної коси Чорного моря, на якій розміщено спірне нерухоме майно, свідчить про те, що оскаржуване судове рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків заявника, а підстави для закриття апеляційного провадження відсутні.
Що стосується заяви прокурора про приєднання до апеляційної скарги, то колегія суддів бере до уваги наступне.
Обґрунтовуючи підстави звернення до суду із заявою про приєднання до апеляційної скарги, Прокурор зазначив, що в результаті вивчення питання наявності підстав для представництва держави в суді у сфері охорони навколишнього природного середовища ним було встановлено порушення вимог чинного законодавства України під час використання ОСОБА_1 земельної ділянки на території піщаної коси Татарбунарського району Одеської області, що, за ствердженням Прокурора, входить до складу Національного природного парку "Тузловські лимани".
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26.02.2019 у справі № 915/478/18).
Також, Верховний Суд вже звертав увагу на те, що і в судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. пункт 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18). Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.
Відповідно до відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку площею 0, 1495 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення для розміщення рекреаційного комплексу для відпочиваючих зареєстровано право державної власності.
Ураховуючи, що земельна ділянка водного фонду, на якій розташована спірна нежитлова будівля, належить до земель державної власності та знаходиться за межами населеного пункту, належним розпорядником такої земельної ділянки є Одеська обласна державна адміністрація.
За таких обставин, Прокурор обґрунтовано визначив в касаційній скарзі від імені держави суб`єкта владних повноважень Одеську обласну державну адміністрацію, як орган, до компетенції якого віднесено розпорядження спірною земельною ділянкою.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Відповідно до висновку про застосування норми права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
З метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді Одеською обласною прокуратурою до Одеської обласної державної адміністрації направлено лист від 24 лютого 2021 року № 15/3/1-224 вих-21.
Одеською обласною державною адміністрацією листом від 15 березня 2021 року № 2210/3/02-46/2360/2-21 поінформовано, що про винесення Татарбунарським районним судом Одеської області рішення від 06 січня 2012 року у справі № 2-110/1529/12 обласній державній адміністрації стало відомо з листа прокуратури.
Таким чином, Одеська обласна державна адміністрація обізнана про необхідність захисту інтересів держави та мала відповідні повноваження для їх захисту, проте таких заходів не вижила, що відповідно до вимог статей 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для вступу прокурора у розгляд цієї справи, зокрема, і шляхом подання заяви про приєднання до апеляційної скарги та поданням відповідної касаційної скарги в особі зазначеного уповноваженого органу державної влади.
Оскільки вище встановлено наявність особливого природоохоронного статусу земельної ділянки, на якій збудовано спірний об`єкт нерухомості, та наявність у НПП «Тузловські лимани» права на звернення з апеляційною скаргою, то і приєднання до такої скарги Національного природного парку «Тузловські лимани» Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації ґрунтується на вимогах закону.
Що стосується суті оскаржуваного рішення, то колегія суддів зазначає, що відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити з його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги.
В іншому випадку у позові слід відмовити.
Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 203/5561/16.
Усталеною у практиці Верховного Суду є позиція про те, що об`єкт самочинного будівництва не може стати об`єктом права інакше, ніж у порядку, передбаченому статтею 376 Цивільного кодексу України.
У справі № 911/3135/20 Верховний Суд зауважив на тому, що державна реєстрація не може легітимувати об`єкт самочинного будівництва, у тому числі якщо такий об`єкт був зареєстрований на підставі рішення суду, що ґрунтується на статті 392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 
Так, за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України).
Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
У частині другій статті 331 ЦК України чітко вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Суд не повинен підміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з`ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів з питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні цього питання.
Виходячи зі змісту частин першої та другої статті 331 ЦК України, частини першої статті 182 ЦК України та пункту 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об`єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.
До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (частина третя статті 331 ЦК України), відтак статтею 331 ЦК України не передбачено можливості визнання права власності на недобудоване нерухоме майно в судовому порядку.
При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.
Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного.
Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 
Це правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно, але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. При цьому за позовом про визнання права власності на будівлю, споруду, право на яку ні за ким не зареєстроване, належним відповідачем є власник земельної ділянки, на якій така будівля, споруда розташована (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18).
Аналогічно у справі за позовом особи, яка здійснила самочинне будівництво, про визнання права власності на збудоване майно (частина третя статті 376 ЦК України) належним відповідачем є власник земельної ділянки, на якій таке майно розташоване.
У справі, рішення в якій переглядається наразі, судом першої інстанції встановлено самочинність спірного будіівництва.
Рішення в цій частині позивачем не оскаржене.
Переглядаючи рішення суду за доводами апеляційної скарги, суд апеляційної бере до уваги правило про заборону повороту, що означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (постанова КЦС ВС від 24.05.2023 у справі № 179/363/21).
Отже, встановивши самочинність будівництва та відсутність передбачених законом підстав (ст. 392 ЦК України) для можливості задовольнити позов про визнання права власності на новостворений об`єкт нерухомого майна, для введення в експлуатацію якого існує визначений державою порядок, доказів дотримання якого позивачем суду не надано, суд припустився помилки та задовольнив такий.
Оскільки колегією суддів встановлено порушення вказаним судовим рішенням законних прав та інтересів заявника НПП «Тузловські лимани» як відповідного землекористувача, до апеляційної скарги якого приєдався перший заступник керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації, яка є належним розпорядником такої земельної ділянки, доводи апеляційної скарги є слушними та такими, що підлягають задоволенню.
Вказана невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права у відповідності до вимог п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду за доводами апеляційної скарги та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.
У відповідності до вимог ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне здійснити перерозподіл судових витрат, стягнувши з позивача на користь відповідача понесені і документально підтверджені витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги, заяви про приєднання до апеляційної скарги та за подання касаційних скарг: на користь Національного природного парку «Тузловські лимани» та на користь Одеської обласної прокуратори у розмірі по 658,70 грн кожному.
Одночасно колегія суддів зазначає, що відсутні підстави для закриття апеляційного провадження, на що посилався позивач у своєму відзиві на апеляційну скаргу, з огляду на наявність вищенаведених підстав для перегляду рішення за апеляційної скаргою особи, яка не брала участі у розгляді справи.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Національного природного парку «Тузловські лимани», яка подана адвокатом Поповим Максимом Миколайовичем, та особи, що приєдналася до апеляційної скарги - першого заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації, задовольнити.
Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 06 січня 2012 року скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області (правонаступником якої є Білгород-Дністровська районна державна адміністрація), треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області (правонаступником якої є Державна інспекція архітектури та містобудування України), про визнання права власності на нежитлову будівлю відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Національного природного парку «Тузловські лимани» (код ЄДРПОУ 37197893, адреса: вул. Партизанська, 2, м. Татарбунари, Одеська обл.) судовий збір у розмірі 658,70 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Одеської обласної прокуратори (код ЄДРПОУ: 03528552, адреса: вул. Пушкінська (нова назва – Італійська), 3, м. Одеса) судовий збір у розмірі 658,70 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 22 січня 2026 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький