Справа № 299/1428/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

27 листопада 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого судді: Джуги С.Д.,
суддів: Кожух О.А., Мацунича М.В.
з участю секретаря судового засідання: Мочан М.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на заочне рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 07 травня 2025 року у складі судді Кашуба А.В., у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про стягнення боргу,
в с т а н о в и в :
У березні 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.
Позов мотивовано тим, що 08.11.2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_1 укладений договір №11249139000 про надання споживчого кредиту в результаті чого відповідач отримав кредит в розмірі 50000,00 (доларів США), та зобов`язався сплачувати відсотки за користування кредитом в розмірі 12,4 % відсотків на рік з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом 08.11.2028 року. У зв`язку з неналежним виконанням умов Кредитного Договору та виникненням заборгованості ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду щодо примусового стягнення заборгованості. 12 жовтня 2010 року рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області по справі 2- 1027/10 позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ "УкрСиббанк" суму 481 066,98 грн. (чотириста вісімдесят одна тисяча шістдесят шість гривень вісімдесят вісім копійок) боргу за договором про надання споживчого кредиту №11249139000 від 08.11.2007 року та судові витрати у розмірі 1820,00 грн. 12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №1 відповідно до якого, в тому числі, відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 11249139000, що був укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , тому ТОВ «Кей Колект» належать усі права кредитора. 28.04.2014 року Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області (Справа № 2-1027/10) замінено стягувача у виконавчому провадженні ВП №38330515 з виконання виконавчого листа № 2-1027/10 від 06.06.2013, виданого Виноградівським районним судом Закарпатської області з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на ТзОВ "Кей-Колект". На сьогоднішній день відповідачем рішення суду не виконано, залишок боргу складає 481 066,98 грн.
За вказаних обставин позивач просив стягнути з відповідача три проценти річних у розмірі 70736,62 грн. та інфляційні втрати в розмірі 233280,71 грн.
Заочним рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 07 травня 2025 року у задоволенні заявленого позову - відмовлено.
В апеляційній скарзі товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував обставини, які наведені в обґрунтуванні позову, не надав належної їм правової оцінки та безпідставно відмовив у позові.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. 
Судова колегія, на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його безпідставності та необґрунтованості.
З такими висновками погоджується колегія суддів з врахуванням наступного. 
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 12.10.2010 у справі №2-1027/10 позов ПАТ УкрСиббанк про стягнння заборгованості - задоволено, стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ УкрСиббанк заборгованість за Договором споживчого кредиту №11249139000 від 08.11.2007 у розмірі 481066,98 грн та судові витрати у розмірі 1820 грн.
28.03.2011 видано виконавчий лист №2-1027/10.
ПАТ УкрСиббанк ініціювало примусове виконання рішення суду, зокрема подало до Виноградівського відділу ДВС виконавчий лист №2-1027/10. Відкрито виконавче провадження №38330515. Постановою державного виконавця від 16.12.2013 виконавчий лист повернуто стягувачеві без виконання на підставі п.4 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження».
12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №1, відповідно до якого, в тому числі, відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 11249139000, що був укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .
Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 28.04.2014 у справі №2-1027/10 на тій підставі, що до ТОВ Кей-Колект перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за зобов`язанням, яке виникло на підставі кредитного договору №11249139000 від 08.11.2007, - замінено стягувача у виконавчому провадженні ВП№38330515 із ПАТ УкрСиббанк на ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ». У справі відсутній належний доказ, що дане судове рішення набрало законної сили.
Зі слів позивача, боржник ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 481066,98 грн., за рішенням суду від 12.10.2010, - не погасив.
Однак, у даній справі відсутня інформація про вжиття новим кредитором ТОВ «Кей-Колект» активних дій щодо виконання рішення суду про стягнення заборгованості, починаючи із дати переходу права вимоги (12.12.2011) та дати заміни стягувача у виконавчому провадженні (28.04.2014, яке зі змісту наданої позивачем постанови державного виконавця від 16.12.2013 припинено, виконавчий лист повернуто стягувачеві ПАТ УкрСиббанк без виконання на підставі п.4 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» від 1999 N 606-XIV.
Правовідносини примусового виконання судових рішень були врегульовані нормами Закону України «Про виконавче провадження» від 1999 N 606-XIV, що діяв до жовтня 2016.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.22 ЗУ «Про виконавче провадження» від 1999 N 606-XIV, виконавчий лист міг бути пред`явлений до виконання протягом року з наступного дня після набрання рішенням законної сили. За правилами, встановленими ст.23 цього Закону, строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються пред`явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.
Проте, у справі відсутня інформація про те, що після повернення виконавчого листа стягувачеві ПАТ УкрСиббанк 16.12.2013 та поновлення за законом однорічного строку пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання новий стягувач впродовж поновленого строку тривалістю один рік пред`явив виконавчий лист до примусового виконання.
Відтак, сукупність наданих позивачем доказів вказує на те, що однорічний строк пред`явлення до виконання рішення суду про стягнення боргу за договором кредиту закінчився. Позивач не надав суду доказів на доведення протилежного. Саме на позивача покладено обов`язок доказування існування цієї обставини, як такої, що має значення для вирішення спору.
Позивач подав позовну заяву про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі ст.625 ЦК України поза строком пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання. З дати примусового стягнення боргу судом минуло 14 років, з дати переходу права вимоги до позивача – 13 років. Виконавчий лист видано 28.03.2011, пред`явлено до виконання та повернуто стягувачу 16.12.2013. 
Сукупність встановлених на підставі поданих позивачем доказів фактичних обставин свідчить про те, що строк пред`явлення до примусового виконання рішення суду про стягнення боргу за договором кредиту закінчився.
Частина 2 ст.625 ЦК України передбачає застосування відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання разом із стягненням суми боргу: «Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом».
Аналогічні правовідносини були предметом судового розгляду в суді касаційної інстанції та Верховний суд надав такий правовий висновок про застосування ч.2 ст.625 ЦК України у аналогічних правовідносинах.
У постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 виснував, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зазначено, що «в постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16 зроблено висновок, що «зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК), а тому 12 квітня 2016 року (дата здійснення розрахунку за виконані роботи) і є датою, коли зобов`язання припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу - помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України». У справі № 3-1522гс16 між сторонами не існувало натурального зобов`язання і тому висновок у справі № 3-1522гс16 не може бути застосований у справі, що переглядається. У справі, що переглядається ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути з відповідача 3 % річних від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 04 червня 2014 року по 22 жовтня 2015 року. Оскільки рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 липня 2015 року, було відмовлено у задоволенні позову АТ «Родовід Банк» до боржника про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25 грудня 2006 року № 15.3/СЖ-229.06.2 у зв`язку з пропуском позовної давності, то 3 % річних у справі, що переглядається, були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні».
Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина перша статті 267 ЦК України).
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (стаття 625 ЦК України).
Не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності (пункт 4 частини першої статті 602 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що:
натуральним зобов`язання (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;
задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності;
законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності;
очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги;
приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.
У даній справі позивач ТОВ Кей-Колект просив стягнути із відповідача ОСОБА_1 - 3% річних та інфляційні втрати на підставі статті 625 ЦК України від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 02.04.2017 по 23.02.2022; - 3% річних та інфляційні втрати нараховані на задавнену вимогу, оскільки строк виконання зобов`язань ОСОБА_1 було змінено після звернення кредитора до суду із вимогою про стягнення заборгованості за Договором кредиту, 12.10.2010 ухвалено відповідне рішення суду. 
28.03.2011 видано виконавчий лист, який звернуто до примусового виконання, проте повернуто стягувачу 16.12.2013. Відтак, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання сплив, стягувач не надав відомостей про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання або про триваюче виконавче провадження, відкрите на підставі виконавчого листа 2-1027/10.
В матеріалах справи відсутні відомості про те, що позивач звертався із вимогою про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , оскільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані, допускається тільки у межах відкритого виконавчого провадження або у межах строку пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання.
Доводи апеляційної скарги встановлених судом першої інстанції обставин не спростовують, не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст.375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» залишити без задоволення.
Заочне рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 07 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 08 грудня 2025 року. 
Головуючий : 
Судді: