ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 686/16152/24
провадження № 61-1536св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), 
Тітова М. Ю.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: держава Україна в особі Міністерства юстиції України, держава російська федерація в особі посольства російської федерації у Франції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 жовтня 
2024 року у складі судді Стефанишина С. Л. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 січня 2025 року у складі колегії суддів: П`єнти І. В., Корніюк А. П., Талалай О. І.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Міністерства юстиції України, держави російської федерації 
в особі посольства російської федерації у Франції про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що загальновідомим є той факт, що з 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України. З 24 лютого 
2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії російської федерації проти України - повномасштабне вторгнення Збройних Сил російської федерації на суверенну територію України. Указом Президента України від 14 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

Позивач вказував, що дії російської федерації та очевидна бездіяльність держави Україна, яка допустила до військового конфлікту з російською федерацією, призвели до порушення його прав, в тому числі і права на мир. Право на мир закріплене Декларацією про виховання народів у дусі миру 
1978 року. Декларацією про право народів на мир 1984 року, закріплено суверенне право народів на мир. Зокрема у Декларації 1984 року вказано, що священним обов`язком кожної держави є забезпечення мирного життя народів. Наголошується, що держава зобов`язана вести свою політику 
у напрямі недопущення війни, зокрема і ядерної, не допускати застосування збройної сили в міжнародних відносинах, усі спори вирішувати мирним шляхом на підставі міжнародно-правових документів для повноцінного забезпечення права народів на мир.

Позивач звертав увагу на те, що відповідачі порушили похідні права від права на мир, а саме право на безпеку, на суверенітет та цілісність території, право вільного пересування.

Моральна шкода, завдана позивачу, полягає у порушенні його права на мир, розрахована ним за його внутрішнім переконанням, з врахуванням рішень ЄСПЛ та норм міжнародного права без будь-якої методики, оскільки такої не існує як на всій планеті, так і у всіх державах та державних утвореннях планети. У прямому причинно-наслідковому зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України він зазнав душевних страждань і приниження, переніс неодноразові стреси і побоювання за свою безпеку, безпеку рідних, були порушені його нормальні життєві зв`язки та погіршилися відносини 
з оточуючими людьми, він вживав додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушених прав, в тому числі неодноразово змушений був переховуватись у непристосованих бомбосховищах під час оголошених повітряних тривог. Війна накопичує в ньому систематичний стрес. В нових інформаційних реаліях засоби масової інформації та лідери громадської думки привели до накопичення психологічного негативу, який явно прискорив природні процеси його старіння, що привело до його передчасності. Тотальна торгівля емоціями в засобах масової інформації, яку допустила держава Україна та яка прикривається суспільним інтересом, є формою мародерства його дорогоцінного часу з його безцінного життя та порушенням його прав на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Споглядання зруйнованих ракетними ударами будівель приносить додатковий дискомфорт, в тому числі і часткову втрату віри в людяність загарбників. Він втратив спокійний сон і станом на сьогодні не спить вночі, здригається від виття сирени повітряної тривоги. Внаслідок війни він втратив можливість спокійно, з насолодою працювати і наразі докладає значних зусиль для подолання цієї апатії.

Значення захисту основоположних прав людини настільки змінилось протягом останніх років, що набуло ваги універсального звичаю у міжнародному праві, який становить окрему підставу для обмеження суверенітету держави-агресора.

Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, в такому випадку 
є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Подання позовної заяви до суду про стягнення шкоди, завданої внаслідок порушення його прав, 
є здійсненням його волевиявлення, оскільки він обрав на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту своїх порушених прав, а саме 
у зв`язку з неможливістю їх поновлення хоче отримати відповідне відшкодування.

З врахуванням наведеного ОСОБА_1 просив стягнути з держави російська федерація 50 000 000,00 грн моральної шкоди, завданої йому порушенням його прав внаслідок військової агресії та окупацією частини території України; стягнути з держави Україна 1,00 грн моральної шкоди, завданої йому порушенням його прав на мир та 1,00 грн за порушення його права на правомірну, добросовісну і кваліфіковану діяльність органів державної влади України в частині добросовісності.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 
31 жовтня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано недоведеністю позовних вимог і реалізацією позивачем свого права на відшкодування моральної шкоди.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 20 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 
31 жовтня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної в період з 25 лютого 2022 року до 13 листопада 2023 року, скасовано і закрито провадження у справі в частині цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної в період з 25 лютого 2022 року до 13 листопада 2023 року, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду з позовами до відповідачів про стягнення моральної шкоди, завданої з боку російської федерації суверенітету та територіальної цілісності держави Україна, та завданої порушенням права на добросовісну, кваліфіковану діяльність посадових та службових осіб органів державної влади України в частині добросовісності (справи № 686/5130/22, 
№ 686/25907/22, № 686/26564/22, № 686/30203/23).

В іншій частині апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не надав доказів заподіяння йому моральної шкоди внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, доказів бездіяльності держави Україна, що призвели до військового конфлікту, та наявності причинного зв`язку між такою бездіяльністю і заподіяною шкодою. Також позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження розміру шкоди 50 000 000,00 грн. Сам лише факт вчинення збройної агресії проти України не є безумовною підставою для висновку про заподіяння моральної шкоди.

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги

03 лютого 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, 
у якій просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 січня 2025 року ухвалити у справі нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не урахували принцип «jura novit curia»; не встановили правову природу заявленого позову; неправильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального 
і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Заявник вказує, що суди не врахували висновки, зроблені 
у постановах Верховного Суду від 23 червня 2022 року у справі № 9901/327/22 та від 19 жовтня 2022 року у справі № 9901/330/22.

Інші аргументи учасників справи

21 березня 2025 року представник Міністерства юстиції України Луков А. В. подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 січня 2025 року - без змін.

Відзив мотивовано тим, що позивач не надав жодного належного доказу протиправності рішень, дій чи бездіяльності посадової особи органів державної влади України, що могли б завдати йому моральні страждання. Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено порядок виконання рішень, боржником за якими є іноземна держава. Звертає увагу на те, що вимоги ОСОБА_1 до держави Україна, держави російської федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав на мир на правомірну, добросовісну і кваліфіковану діяльність органів державної влади України в частині добросовісності, внаслідок неналежного виконання своїх позитивних обов`язків, вже були предметом судового розгляду у справі 
№ 686/5130/22 у якій постановою Хмельницького апеляційного суду від 
22 листопада 2022 року стягнено з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією проти України, грошові кошти в сумі 500 000,00 грн.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.

24 березня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

У касаційній скарзі немає аргументів щодо незгоди з постановою Хмельницького апеляційного суду від 20 січня 2025 року щодо закриття провадження у справі в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної в період з 25 лютого 2022 року до 13 листопада 2023 року, а тому оскаржувана постанова апеляційного суду в цій частині відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не переглядається.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

ОСОБА_1 є громадянином України.

З 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії.

Згідно із заявою Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VІІІ, збройна агресія російської федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострова, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).

Друга фаза збройної агресії російської федерації проти України розпочалася 
у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) і «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).

Третя фаза збройної агресії російської федерації розпочалася 27 серпня 
2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил російської федерації.

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії російської федерації проти України - повномасштабне вторгнення збройних сил російської федерації на суверенну територію України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який діє дотепер.

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, держави росія (російська федерація) в особі посольства держави росія (російська федерація) в Україні, третя особа - Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області (справа 
№ 686/5130/22), у якому просив стягнути з держави росія (російська федерація) на свою користь 1 000 000 000 000 000,00 грн моральної шкоди, завданої порушенням суверенітету та територіальної цілісності України; стягнути 
з держави Україна на свою користь 1,00 грн моральної шкоди, завданої порушенням його права на добросовісну, кваліфіковану та правомірну діяльність посадових і службових осіб органів державної влади в частині добросовісності.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 22 листопада 2022 року 
у справі № 686/5130/22 стягнено з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією проти України, грошові кошти в сумі 500 000,00 грн.

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, держави росія (російська федерація) в особі посольства російської федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що внаслідок порушення з боку російської федерації суверенітету та територіальної цілісності держави Україна через вторгнення, що є очевидними та загальновідомими фактами, які в силу чинного законодавства та норм міжнародного права не підлягають доказуванню, йому заподіяна моральна шкода у розмірі 999 000 000 000 000 002,00 грн, яку позивач просив стягнути з держави росія, крім цього, внаслідок порушення його права на добросовісну, кваліфіковану та правомірну діяльність посадових та службових осіб органів державної влади в частині добросовісності, просить стягнути з держави Україна 1,00 грн моральної шкоди (справа 
№ 686/25907/22).

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 
13 лютого 2023 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 09 травня 2023 року, у справі № 686/25907/22 
в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову, суди врахували, що позивач не довів складу цивільного правопорушення у діях держави Україна. Крім того, рішенням суду у справі 
№ 686/5130/22 з аналогічним предметом позову на користь ОСОБА_1 
з держави російська федерація у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією проти України, вже було стягнуто грошові кошти 
в сумі 500 000,00 грн.

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України і держави росія в особі посольства російської федерації в Україні про стягнення моральної шкоди з держави росія (російська федерація) в розмірі 990 000 000 000 000 000,00 грн, завданої йому триваючими правопорушеннями, та з держави Україна - 1,00 грн, завданої триваючими правопорушеннями його права на добросовісну, кваліфіковану та правомірну діяльність посадових і службових осіб органів державної влади 
в частині добросовісності, посилаючись на часткову окупацію росією частини території України та бездіяльність держави Україна, яка допустила даний військовий конфлікт, що призвело до порушення його права на мир (справа 
№ 686/26564/22).

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 
13 березня 2023 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 27 квітня 2023 року, у справі № 686/26564/22 
в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Рішення судів мотивовано недоведеністю та необґрунтованістю заявлених позовних вимог. ОСОБА_1 реалізував своє законне право на відшкодування моральної шкоди, завданої триваючим правопорушенням - збройною агресією проти України російською федерацією, у справі № 686/5130/22.

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Міністерства юстиції України та держави російська федерація 
в особі її посольства в Іспанії, в якому просив стягнути на його користь 
з держави російська федерація 500 000,00 грн за порушення його права на доступ до культурної спадщини та культурних цінностей України на території, яку вона тимчасово окупувала, крім того, стягнути з держави Україна 1,00 грн моральної шкоди, завданої йому порушенням його права на доступ до культурної спадщини та культурних цінностей України на території, яку тимчасово окупувала держава російська федерація, внаслідок порушення його права на правомірну, добросовісну і кваліфіковану діяльність органів державної влади України в частині добросовісності (справа № 686/30303/23).

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду 16 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 
04 квітня 2024 року, у справі № 686/30203/23 в задоволенні позову 
ОСОБА_1 відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову, суди зазначили, що ОСОБА_1 не довів склад цивільного правопорушення, що є юридичною підставою відповідальності держави Україна перед ним за завдані збитки, 
а його позов у цій частині є необґрунтованим. Що стосується заподіяння моральної шкоди ОСОБА_1 державою російська федерація, то суд зазначив, що ОСОБА_1 реалізував своє законне право на відшкодування моральної шкоди, завданої триваючим правопорушенням - збройною агресією проти України російської федерації, у справі № 686/5130/22. А тому немає правових підстав для повторного стягнення моральної шкоди, завданої позивачу збройною агресією російської федерації проти України, що спричинило відсутність у нього вільного доступу до культурної спадщини та культурних цінностей на окупованій території.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону відповідає.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право 
у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які 
є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Загальновідомою обставиною, тобто такою, що не потребує доказування (частина третя статті 82 ЦПК України), є те, що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.

02 березня 2022 року збройну агресію російської федерації проти України 
у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від російської федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 
2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія російської федерації проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.

Звернення позивача до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19, від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14365/21, від 
12 жовтня 2022 року у справі № 463/14366/21.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі 
і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди за період з 14 листопада 2023 року до 
06 червня 2024 року, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, врахував, що позивач не надав належних і допустимих доказів заподіяння йому моральної шкоди внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, доказів бездіяльності держави Україна, що призвели до військового конфлікту, та наявності причинного зв`язку між такою бездіяльністю і заподіяною шкодою. Суди зазначили, що сам лише факт вчинення збройної агресії проти України не є безумовною підставою для висновку про заподіяння моральної шкоди.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди 
з держави Україна у зв`язку з недоведеністю.

У позовній заяві позивач зазначив, що бездіяльність держави Україна в даному випадку призвела до порушення його прав, а саме права на мир, на правомірну, добросовісну і кваліфіковану діяльність органів державної влади України 
в частині добросовісності внаслідок неналежного виконання своїх позитивних обов`язків.

Позивач не зазначив факти (обставини), за яких можна було б стверджувати про порушення державою Україна конкретних обов`язків (негативного, позитивного матеріального, позитивного процесуального) щодо забезпечення миру та правомірної, добросовісної і кваліфікованої діяльності органів державної влади України в частині добросовісності внаслідок неналежного виконання своїх позитивних обов`язків, отже, не обґрунтував вимогу про відшкодування саме державою Україна моральної шкоди з цих підстав, а тому є правильними висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Проте суд касаційної інстанції не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з держави російська федерація.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням 
статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія (стаття 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку 
з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, 
а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Тлумачення змісту статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, що має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».

Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться 
в залежність від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 
2024 року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, зокрема, щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, 
а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі 
№ 487/6970/20, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20).

Гроші є еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей в економічному розумінні «трансформують» шкоду 
в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.

При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає 
у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквівалента. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, 
в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (частина п`ята статті 12 ЦПК України).

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність 
і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доводам позовної заяви 
й апеляційної скарги позивача про те, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, розв`язання і ведення агресивної війни він зазнав душевних страждань, втратив душевний спокій, відчуває безпорадність, розчарування, був вимушений докласти додаткових зусиль для організації свого життя і безпеки.

Під час вирішення спору апеляційний суд не надав належної оцінки порушенню прав позивача на життя, свободу пересування, триваючому характеру дій держави-агресора, характеру вимушених змін у житті ОСОБА_1 , глибині душевних страждань, зокрема, впливу збройної агресії російської федерації проти України на нормальні життєві зв`язки позивача, необхідність застосування додаткових зусиль для організації позивачем свого життя 
з метою забезпечення безпеки.

Не оцінивши належно доводи ОСОБА_1 щодо завдання йому моральної шкоди, апеляційний суд не визначив необхідне й достатнє відшкодування для нього.

Подібні висновки у спірних правовідносинах узгоджуються з висновками Верховного Суду щодо відшкодування моральної шкоди за рахунок російської федерації внаслідок збройної агресії проти України, які викладено у постановах від 22 травня 2024 року у справі № 638/3891/22, від 31 липня 2024 року у справі № 686/14579/23, від 28 серпня 2024 року у справі № 686/32571/23, від 
12 лютого 2025 року у справі № 686/16081/23.

Разом з тим висновки апеляційного суду не відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України та є передчасними.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів 
є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

За таких обставин оскаржуване судове рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до держави російська федерація 
в особі посольства держави російська федерація у Франції про відшкодування моральної шкоди не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені порушення призвели до передчасних висновків суду, що в силу положень статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування в цій частині з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково 
і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до пункту 1 частин третьої і четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені апеляційним судом, збирати та надавати оцінку доказам, порушення норм процесуального права допущені апеляційним судом, який не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, то постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 січня 2025 року в частині вимог ОСОБА_1 до держави російська федерація в особі посольства держави російська федерація у Франції про відшкодування моральної шкоди слід скасувати, а справу в цій частині необхідно передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 
31 жовтня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 
20 січня 2025 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди слід залишити без змін, оскільки підстав для їх скасування в цій частині немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 січня 2025 року в частині вимог  ОСОБА_1 до держави російська федерація в особі посольства держави російська федерація у Франції про відшкодування моральної шкоди скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 
31 жовтня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 
20 січня 2025 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська   	
Судді: 	А. Ю. Зайцев   	
	Є. В. Коротенко   	
	В. М. Коротун   	
	М. Ю. Тітов