ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

10 лютого 2026 року 	м. Ужгород	№ 260/9969/25 	
Суддя Закарпатського окружного адміністративного суду Микуляк П.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України), яким просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення інспектора прикордонної служби першої категорії 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) штаб-сержант ОСОБА_2 про відмову в перетині державного кордону України від 15.11.2025 р. щодо громадянина України ОСОБА_1 ;
- стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) сплачений судовий збір.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 15 листопада 2025 року він разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 прибув до міжнародного пункту пропуску для пішохідного сполучення «Малі Селменці» Ужгородського району Закарпатської області для перетинання державного кордону України.
З цією метою пред`явив необхідні документи, які підтверджують право перетинання державного кордону України. 
Як стверджує позивач, за наслідками перевірки наданих документів як правової підстави перетину державного кордону України та виїзду з України відповідач протиправно відмовив позивачу у виїзді з України, про що ним було складено відповідне рішення.
Позивач з вказаним рішенням не погоджується, з огляду на те, що в оскаржуваному рішенні не вказано конкретної причини для надання позивачу відмови у перетинанні державного кордону, в тому числі з покликанням на документи, які він надав та їх неналежність чи недостатність для виїзду за кордон.
Представником відповідача до суду було подано відзив на позовну заяву відповідно до якого проти позову заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
Заперечуючи проти позову вказує на те, що станом на час виникнення спірних правовідносин в Україні діяв воєнний стан та оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежувалось законодавством.
Представник відповідача зазначає, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 не надав на паспортний контроль рішення суду про позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав або рішення суду яким встановлено факт здійснення ним самостійного виховання дитини віком до 18 років було прийнято рішення про відмову у перетині державного кордону України.
Таким чином, як наголошує представник відповідача, позовні вимоги позивача є помилковими та безпідставними, оскільки службові особи НОМЕР_2 прикордонного загону діяли в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Беручи до уваги на ведене, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову.
Згідно ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України.
Позивач перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується витягом електронного військово-облікового документу ОСОБА_1 із застосунку «Резерв+» із відміткою про наявність відстрочки до завершення мобілізації.
Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) від 07.07.2017 р. батьком є ОСОБА_1 .
Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) від 27.12.2022 р. батьком є ОСОБА_1 .
Згідно з рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 25 липня 2024 року в справі № 304/1207/24 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , зареєстрований 30 серпня 2015 року у виконкомі Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, актовий запис № 214 розірвано та визначено місце проживання доньки ОСОБА_3 та сина ОСОБА_6 разом з батьком - ОСОБА_1 .
Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 05 листопада 2024 року в справі № 304/1207/24 роз`яснено третій абзац резолютивної частини рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 25 липня 2024 року у цивільній справі № 304/1207/24 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітніх дітей, що визначення місця проживання доньки ОСОБА_3 та сина ОСОБА_6 разом з батьком - ОСОБА_1 за своєю правовою природою є залишенням дітей після розірвання шлюбу на вихованні та утриманні батька ОСОБА_1 .
15 листопада 2025 року ОСОБА_1 прибув до міжнародного пункту пропуску для пішохідного сполучення «Малі Селменці» Ужгородського району Закарпатської області для перетинання державного кордону на виїзд з України, як особа яка самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду.
Під час здійснення прикордонного контролю позивачем було надано наступні документи: паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 , виданий 12.04.2018 р. на ім`я ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 ; свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 видане на ім`я ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 , копію рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 25 липня 2024 року по справі № 304/1207/24 та копію ухвали Перечинського районного суду Закарпатської області від 05 листопада 2024 року по справі № 304/1207/24; витяг електронного військово-облікового документу ОСОБА_1 із застосунку «Резерв+» із відміткою про наявність відстрочки до завершення мобілізації.
Рішенням начальника інспектора прикордонної служби першої категорії 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) штаб-сержантом ОСОБА_2 від 15.11.2025 р. позивачу відмовлено у перетинанні державного кордону України.
В причинах винесення такого рішення зазначено: відсутні підстави для перетину ДКУ.
Вважаючи прийняте рішення від 15.11.2025 р. протиправним, та таким, що порушує його право на вільне пересування, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду. 
Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закон України «Про прикордонний контроль» від 05 листопада 2009 року № 1710-VI.
Згідно з частинами 1, 2 статті 2 Закону № 1710 прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.
Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.
Відповідно до абзацу першого частини 3 статті 6 Закону № 1710 пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні.
Прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем (частина 4 статті 6 Закону № 1710).
Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону (частина 2 статті 14 Закону № 1710).
Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок розв`язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і виїзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII.
За змістом статті 1 Закону № 3857 громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. На громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
У подальшому, правовий режим воєнного стану неоднарозово було продовжено Указами Президента України. На момент розгляду адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні не скасовано.
У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтею 33 Конституції України, а саме: щодо того, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Таким чином, станом на час виникнення спірних у цій справі правовідносин в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежувалось законодавством.
Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (станом на момент спірних правовідносин).
Частиною другою статті 3 Закону № 3857 передбачено, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.
Так, порядок перетинання громадянами України державного кордону визначений Правилами перетинання державного кордону України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно із пунктом 2 Правил № 57 перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: паспорт громадянина України для виїзду за кордон. У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.
Відповідно до пункту 2-6 Правил № 57 у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в пунктах 1 і 2 частини третьої статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а також пункті 2-14 цих Правил.
Згідно до абзацу 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Правила та інші нормативно-правові акти не встановлюють вичерпного переліку документів, якими має підтверджуватися факт самостійного виховання дитини.
Судом встановлено, що позивач є батьком неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), а місце проживання дітей визначено з батьком на підставі рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 25 липня 2024 року в справі № 304/1207/24, яке набрало законної сили, а ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 05 листопада 2024 року в справі № 304/1207/24 роз`яснено, що визначення місця проживання доньки ОСОБА_3 та сина ОСОБА_6 разом з батьком - ОСОБА_1 є залишенням дітей після розірвання шлюбу на вихованні та утриманні батька ОСОБА_1 .
Крім того, позивачем було надано витяг електронного військово-облікового документу ОСОБА_1 із застосунку «Резерв+», який підтверджує наявність у нього відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Чинним законодавством України не передбачено окремого судового провадження щодо встановлення факту самостійного виховання дитини, окрім як у межах спору про визначення місця її проживання.
Відповідно до принципу правової визначеності та обов`язковості судових рішень, жоден орган державної влади не наділений повноваженнями ставити під сумнів або вимагати додаткового підтвердження обставин, встановлених судовим рішенням, що набрало законної сили.
Таким чином, рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 25 липня 2024 року в справі № 304/1207/24 та ухвала Перечинського районного суду Закарпатської області від 05 листопада 2024 року в справі № 304/1207/24 є належною та достатньою правовою підставою для підтвердження факту самостійного виховання та утримання позивачем неповнолітньої дитини.
Суд зауважує, що наявність права на відстрочку від призову під час мобілізації не слід ототожнювати з наявністю права на виїзд за межі України, оскільки відповідно до Правил № 57 право на перетин державного кордону для певних категорій військовослужбовців, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, є обмеженим на період дії воєнного стану.
Разом з тим, суд дійшов висновку, що наявність у позивача права на відстрочку від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період з тих підстав, що самостійно виховує та утримує дитину відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» є підставою для виїзду за межі України під час дії воєнного стану.
Оскаржуваним рішенням відповідача позивачу було відмовлено у перетинанні державного кордону України з підстав відсутності підстав для перетину ДКУ.
Суд зазначає, що одним із критеріїв оцінювання судами рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень є прийняття ними рішень обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
За приписами частини першої статті 14 Закону №1710-VI громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.
У контексті зазначеного суд зауважує, що рішення про відмову в перетинанні державного кордону України є актом індивідуальної дії, головною рисою якого є його конкретність (гранична чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктом адміністративного права, який видає такий акт; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами; чітка відповідність такого акта нормам чинного законодавства.
Також, загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто: наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Сталою є позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізму» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18.09.2019 р. у справі № 826/6528/18, від 10.04.2020 р. у справі № 819/330/18, від 10.01.2020 р. у справі № 2040/6763/18).
В оскарженому рішенні про відмову позивачу в перетинанні державного кордону відповідач не зазначив конкретну норму законодавства, на підставі якої позивачу було обмежено виїзд з України.
Також, спірне рішення не визначає, які саме документи позивач повинен був надати і не надав на паспортний контроль для дотримання умови, за якої реалізується наявне в позивача право виїзду за кордон, у зв`язку з чим йому було відмовлено в перетинанні державного кордону.
Крім того, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не обґрунтовано підстав неврахування документів, які позивач надав під час здійснення прикордонного контролю (копія рішення від 25 липня 2024 року та копію ухвали від 05 листопада 2024 року по справі № 304/1207/24; витяг електронного військово-облікового документу ОСОБА_1 із застосунку «Резерв+» із відміткою про наявність відстрочки до завершення мобілізації), а також, матеріали справи не містять доказів того, що вказані документи містять ознаки підробленого документу або недостовірну, сфальсифіковану інформацію.
Подібну позицію наведено Верховним Судом у постановах від 12.11.2024 р. у справі № 380/11916/22 та від 20.12.2024 р. у справі № 160/14683/22.
Суд констатує, що за таких обставин рішення від 15.11.2025 р. було втручанням у свободу пересування особи, котре очевидно не було «необхідним в демократичному суспільстві», адже, держава в особі керівника органу військового управління за місцем обліку військовозобов`язаного прийняла рішення не призивати його за мобілізацією, а надала відстрочку від призову.
Враховуючи наведені мотиви суд дійшов висновку, що оскаржене рішення не є обґрунтованим і вмотивованим, не містить переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття, у зв`язку з чим - є протиправним та підлягає скасуванню.
Оскаржуване у даній справі рішення про відмову в перетинанні державного кордону України позивачу від 15.11.2025 р. не відповідає критеріям обґрунтованості, оскільки, відповідачем в оскарженому рішенні не наведено законодавчо визначеної підстави для тимчасового обмеження позивачу права на виїзд з України.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що рішення інспектора прикордонної служби першої категорії 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) штаб-сержанта ОСОБА_2 про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_1 від 15.11.2025 р. прийняте не на підставі, не у межах та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно до ч.1ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цьогоКодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином, сума судового збору сплачена позивачем при поданні позовної заяви підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
На підставі наведеного та керуючись ст.5, 19, 77, 78, 139, 243, 246, 262 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення інспектора прикордонної служби першої категорії 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) штаб-сержанта ОСОБА_2 про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_1 від 15 листопада 2025 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) (код ЄДРПОУ - НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_6 ) сплачений судовий збір у розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень дев`яносто шість копійок).

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 КАС України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя	П.П.Микуляк