ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року
м. Київ

справа № 461/1377/24
провадження № 61-1673св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Кредитна спілка «Либідь», Львівська філія Кредитної спілки «Либідь»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 квітня 2024 року у складі судді Радченка В. Є. та постанову Львівського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кредитної спілки «Либідь» (далі - КС «Либідь»), Львівської філії КС «Либідь» про стягнення коштів за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, упущеної вигоди та відшкодування моральної шкоди.
Просив стягнути із КС «Либідь» на свою користь майнові збитки за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі: 43 700,87 грн - на відшкодування трьох процентів річних; 166 918,96 грн - на відшкодування інфляційних втрат;
370 027,30 грн - на відшкодування упущеної вигоди, всього: 580 647,13 грн; а також 977 531,00 грн компенсації на відшкодування моральної шкоди за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.
Позовну заяву обґрунтовано тим, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2019 року у цивільній справі № 461/927/19 стягнуто
з КС «Либідь» на його користь 294 078,51 грн пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. 10 червня 2019 року рішення суду набрало законної сили. 24 вересня 2019 року видано виконавчий лист № 461/927/19, який скеровано на виконання до Голосіївського районного відділу ДВС у м. Києві. Зазначав, що
у Голосіївському районному відділі ДВС у м. Києві відкрито ВП № 60926416 за вказаним виконавчим листом та тривають виконавчі дії, але боржник ухиляється від виконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням суду. Просив стягнути із КС «Либідь» кошти за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання та упущену вигоду, оскільки кошти в сумі 294 078,51 грн належать йому на праві власності відповідно до рішення Галицького районного суду м. Львова
від 19 квітня 2019 року у справі № 461/927/19. Стверджував, що КС «Либідь» не повернула кошти, у зв`язку з чим спричинила йому майнову шкоду у виді упущеної вигоди. Зазначав, що необґрунтованою відмовою КС «Либідь» у поверненні коштів відповідно до рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня
2019 року завдано також моральну шкоду у виді страждань, принижень та зміни способу життя. На підставі зазначеного просив позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року, позов ОСОБА_1 до КС «Либідь», Львівської філії КС «Либідь» про стягнення грошей за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, упущеної вигоди та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з КС «Либідь» на користь ОСОБА_1 три проценти річних за несвоєчасне виконання зобов`язання в сумі 43 700,00 грн та інфляційні витрати в сумі 166 918,96 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з КС «Либідь» на користь держави судовий збір у сумі 2 106,19 грн.
Суд першої інстанції погодився із вимогами позивача щодо стягнення на його користь інфляційних втрат та трьох процентів річних, не знайшовши підстав для зміни наданих ним розрахунків, посилаючись на те, що грошове зобов`язання за рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2019 року не виконувалося КС «Либідь», тому позивач має право на стягнення інфляційних втрат за весь час прострочення відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
За розрахунком інфляційних втрат, індекс інфляції за період з квітня 2019 року до 01 лютого 2024 року становить 156,76 %. Таким чином, інфляційні нарахування за період з квітня 2019 року до 01 лютого 2024 року складають: 294 078,51 грн (сума боргу) ? 156,76 % (сукупний індекс інфляції) / 100 % - 294 078,51 грн (сума боргу) = 166 918,96 грн. Таким чином, з відповідача КС «Либідь» на користь позивача підлягає стягненню 166 918,96 грн інфляційних нарахувань.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку трьох процентів річних від простроченої суми: 294 078,51 грн (сума боргу) х 3 % річних х 1 808 (кількість днів): 365 = три проценти річних від простроченої суми за період із 20 квітня 2019 року до 31 березня 2024 року становить 43 700,87 грн. Районний суд погодився з наданим розрахунком, який не спростований відповідачем, та вважав за необхідне стягнути із КС «Либідь» три проценти річних від простроченої суми у період з 20 квітня
2019 року до 31 березня 2024 року у розмірі 43 700,87 грн.
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні інших вимог про стягнення упущеної вигоди та відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач не довів суду належними та допустимими доказами, що внаслідок виконання КС «Либідь» грошового зобов`язання за рішенням суду, позивач міг би реально отримати дохід у розмірі 370 027,30 грн. Також позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження завдання моральної шкоди, понесених моральних страждань, не довів наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням завдавання шкоди. Суд зазначив, що посилання позивача на інвалідність, погіршення стану здоров`я, відсутність грошей на медикаменти є необґрунтованим. Тобто позивач не надав суду доказів зв`язку між цими обставинами і заподіянням йому моральної шкоди. Позивач є інвалідом II групи з дитинства, що підтверджується довідкою від 29 травня 2001 року, а тому зв`язок між невиплатою коштів та необхідністю лікування, з однієї сторони, а також заподіяння моральної шкоди, з іншої сторони, не пов`язані між собою.
Крім цього, позивач не довів суду наявність сильного хвилювання, страху, психічних труднощів і страждань. Також суду не доведено, що через невиконання договору позивач тривалий час страждає на головний біль та безсоння, розгубленість. Зазначені доводи позивача є безпідставними і бездоказовими. Тому не дають суду правових підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції та залишив без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , не встановивши підстав для скасування оскаржуваного рішення.
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року в частині відмовлених позовних вимог та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18-ц, від 01 червня 2018 року у справі № 909/268/16, від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20, від 04 травня 2022 року у справі № 761/28949/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Крім того, посилається на порушення судами норм процесуального права, зокрема: судами не досліджено наявні в матеріалах справи докази
(пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), а також судом необґрунтовано відхилено його клопотання про витребування доказів (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України) у відповідачів щодо виконання ними грошового зобов`язання згідно з рішенням суду Галицького районного суду м. Львова
від 19 квітня 2019 року у справі № 461/927/19.

У касаційній скарзі заявник також зазначає, що суд першої інстанції не вказав правового обґрунтування, чому у разі виконання відповідачем грошового зобов`язання за рішенням суду, він би не зміг вкласти ці кошти на відкриті депозитні рахунки та отримати дохід у розмірі 370 027,30 грн; йому 65 років, він є інвалідом ІІ групи дитинства, відповідно до медичної довідки № 403 від 14 квітня 2016 року потребує стороннього догляду і не здатний до самообслуговування, проте відповідачі протягом років кошти протиправно не повертають. Наполягає, що надав суду докази щодо розміру упущеної вигоди, який визначений ним на підставі розрахунку, який викладений у позовній заяві, також надав суду докази щодо протиправної поведінки відповідача, причинно-наслідкового зв`язку щодо заподіяння йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідачів та усі належні докази та допустимі докази щодо моральної шкоди, завданої йому відповідачами. Проте суд не надав належної правової оцінки цим доказам,
у рішенні не зазначив мотиви їх відхилення, чим порушив право на справедливий судовий розгляд відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини
і основоположних свобод.

Відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_1 станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2025 року клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено, поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 квітня 2024 року та постанови Львівського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року, відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених
пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 461/1377/24 із Галицького районного суду м. Львова та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У травні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 461/1377/24.
Позиція Верховного Суду

З огляду на межі апеляційного перегляду справи, зміст та прохальну частину касаційної скарги, суд касаційної інстанції здійснює перегляд справи лише
в частині відмовлених вимог ОСОБА_1 . В іншій частині перегляд справи Верховним Судом не здійснюється.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2019 року у цивільній справі № 461/927/19 частково задоволено позов ОСОБА_1 до КС «Либідь», Львівської філії КС «Либідь» про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. Стягнуто з КС «Либідь» на користь ОСОБА_1 294 078,51 грн пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, вирішено питання судових витрат. В решті позову відмовлено.

Відповідно до інформації про виконавче провадження від 25 січня 2024 року виконавчий лист № 461/927/19, виданий Галицьким районним судом м. Львова
24 вересня 2019 року, про стягнення з КС «Либідь» на користь ОСОБА_1 294 078,51 грн 20 грудня 2019 року надійшов на виконання до Голосіївського районного відділу ДВС у м. Києві.

Постановою старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Проца В. М. від 24 грудня 2019 року на підставі виконавчого листа № 461/927/19, виданого Галицьким районним судом м. Львова 24 вересня 2019 року, про стягнення з КС «Либідь» на користь ОСОБА_1 294 078,51 грн відкрито ВП № 60926416.

На теперішній час тривають виконавчі дії, рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2019 року КС «Либідь» не виконано.

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Позивач наполягав, що внаслідок необґрунтованої відмови КС «Либідь»
у поверненні грошових коштів у розмірі 294 078,51 грн згідно з рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2019 року він не мав можливості розмістити вказану суму коштів на відкриті вкладні (депозитні) рахунки та одержати дохід за період з 06 червня 2019 року до 29 лютого 2024 року у розмірі 370 027,30 грн, тому зазнав збитків у виді упущеної вигоди у сумі 370 027,30 грн, які просив стягнути на свою користь із КС «Либідь». На підтвердження зазначеного надав суду копії підписаних договорів із кредитною спілкою та банками.

Також ОСОБА_1 просив стягнути на свою користь із КС «Либідь» 977 531,00 грн компенсації на відшкодування моральної шкоди за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, оскільки внаслідок неможливості користуватися, розпоряджатися, використати власні кошти на власний розсуд, в тому числі на оперативне лікування, харчування, покращення житлових умов, він щоденно зазнає фізичного болю та душевних страждань. Окрім цього, йому 64 роки (на момент подання позову), він є інвалідом ІІ групи та потребує лікування.

Дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення наведених вимог ОСОБА_1 , оскільки вони не знайшли свого підтвердження через недоведеність.

Так, відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу
у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

У статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто відшкодування упущеної вигоди - це захід цивільно-правової відповідальності, що застосовується з метою захисту порушених прав і полягає
у відшкодуванні боржником вартості майнових вигод, які кредитор міг би отримати, якби його суб`єктивне право не було б порушено.

Зазначена норма кореспондується з положеннями статті 623 ЦК України, відповідно до якої боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

З аналізу вказаних норм цивільного права вбачається, що для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідна сукупність таких підстав: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вина. Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом.

Ці підстави уможливлюють висновок про те, що стягнення упущеної вигоди
є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку
з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також
з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

При розгляді справи суд з`ясовує: наявність самої моральної шкоди та її вплив на життя позивача; факт вчинення протиправних дій відповідачем та його вину; зв`язок між дією (бездіяльністю) відповідача та моральною шкодою, яку поніс позивач; обґрунтованість суми компенсації моральної шкоди.

Тобто і відшкодування упущеної вигоди, і відшкодування моральної шкоди передбачають необхідність встановлення певних обставин, а саме протиправних дій чи бездіяльності заподіювача шкоди та зв`язок цих протиправних дій чи бездіяльності заподіювача шкоди із самою шкодою, майновою чи моральною.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій та шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, вказав, що
ОСОБА_1 не довів, що внаслідок виконання КС «Либідь» грошового зобов`язання за рішенням суду, він міг би реально отримати дохід у розмірі 370 027,30 грн, з чим колегія суддів Верховного Суду погоджується.

Таке твердження позивача та посилання на договори з банківськими установами зводяться до припущень.

Також позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження завдання моральної шкоди, понесених моральних страждань, не довів наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням завдавання шкоди, наявність сильного хвилювання, страху, психічних труднощів і страждань внаслідок невиконання КС «Либідь» судового рішення у справі № 461/927/19. Позивач не довів, що у зв`язку з неповерненням коштів він був вимушений вживати додаткових зусиль для організації свого життя та побуту. Відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди й на підставі того, що позивач є інвалідом
II групи з дитинства, що підтверджується довідкою від 29 травня 2001 року № 094975, оскільки відсутній доведений зв`язок між невиплатою коштів та необхідністю лікування.

Доводи касаційної скарги заявника про зворотне спростовуються установленими судами обставинами та матеріалами справи.

Такі доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судами обставин і незгоди з оскаржуваним судовим рішенням про відмову у задоволенні позову в цій частині, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду. Тому такі доводи відхиляються.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Доводи касаційної скарги про те, що суди необґрунтовано відхилили його клопотання про витребування доказів у відповідачів щодо виконання ними грошового зобов`язання згідно з рішенням суду Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2019 року у справі № 461/927/19, на правильність висновків судів не вплинуло, тому такі доводи відхиляються.

Суди надали оцінку усім доказам, наявним у матеріалах справи, у їх сукупності.

Незгода заявника із судовими рішеннями, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Посилання заявника на загальні висновки у постановах Верховного Суду
від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18-ц, від 01 червня 2018 року у справі № 909/268/16, від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20, від 04 травня
2022 року у справі № 761/28949/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права при постановленні оскаржуваних рішень, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.

На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

Обставини у наведених постановах Верховного Суду відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається в касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що суди ухвалили судові рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У наведених заявником справах суди виходили із конкретних обставин справи та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Фактично аргументи касаційної скарги про те, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази, спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень та фактично зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за статтею 400 ЦПК України такі дії виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення
у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені
у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої та апеляційної інстанцій.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовими рішеннями про відмову у задоволенні позову у відповідній частині.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя,
у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,
від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції (в оскаржуваній частині) та постанову апеляційного суду - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку
з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.

РішенняГалицького районного суду м. Львова від 30 квітня 2024 року
в оскаржуваній частині та постанову Львівського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
	   	
	Р. А. Лідовець	
	   	
	Д. Д. Луспеник