ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

20 листопада 2025 року 	м. Дніпро	справа № 160/29542/24	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Кругового О.О. (доповідач),
                               суддів:  Шлай А.В., Баранник Н.П.,        
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.02.2025 в адміністративній справі №160/29542/24 за позовом   ОСОБА_1  до  Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області,  Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області,  Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ПФУ в Запорізькій області про відмову у призначенні їй пенсії № 047150027905 від 19.07.2024 року, оформлене повідомленням Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області "Про направлення рішення" від 25.07.2024 р. № 0400-010217-8/154002;
- зобов`язати Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області зарахувати їй до страхового стаж періоди роботи згідно із записами № l - № 36 трудової книжки серії НОМЕР_1 , а саме: з 01.01.1995 р. по 19.07.1995 р.; з 19.04.1996 р. по 22.07.1996 р.; з 01.11.1996 р. по 27.03.1997 р.; з 05.08.1997 р. по 24.10.1997 р.; з 23.07.1998 р. по 26.11.1998 р., з 29.12.1998 р. по 07.11.2000 р., з 07.12.2000 р. по 07.12.2004 р., з 16.01.2005 р. по 14.02.2005 р., з 18.08.2005 р. по 18.06.2021 р., з 01.07.2021 р. по 31.08.2023 р., з 02.09.2023 р. по 09.11.2023 р., з 10.11.2023 р. по 27.12.2023 р., з дня виникнення права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, з 12.07.2024 року;
- зобов`язати Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області повторно розглянути її заяву про призначення пенсії за віком від 12.07.2024 року, з урахуванням, на день виникнення права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, з 12 липня 2024 року, до страхового стажу періодів роботи згідно із записами № 1 - № 36 трудової книжки серії НОМЕР_1 , а саме: з 01.01.1995 р. по 19.07.1995 р.; з 19.04.1996 р. по 22.07.1996 р.; з 01.11.1996 р. по 27.03.1997 р.; з 05.08.1997 р. по 24.10.1997 р.; з 23.07.1998 р. по 26.11.1998 р., з 29.12.1998 р. по 07.11.2000 р., з 07.12.2000 р. по 07.12.2004 р., з 16.01.2005 р. по 14.02.2005 р., з 18.08.2005 р. по 18.06.2021 р., з 01.07.2021 р. по 31.08.2023 р., з 02.09.2023 р. по 09.11.2023 р., з 10.11.2023 р. по 27.12.2023 р. та призначити їй пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2, з дня виникнення права, з 12.07.2024 року, на підставі п."б" ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 року № 213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № l-p/2020 від 23.01.2020 року та проводити виплату пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 з дня виникнення права, з 12.07.2024 року.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 р. № 1-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. № 213-VIII. У резолютивній частині Рішення Конституційний Суд України зазначив, що застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом від 02.03.2015 р. №213-VIII. Таким чином, Конституційним Судом України зроблено висновок щодо неконституційності підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах. Позивач вважає, що рішення відповідача-2 є протиправним та таким, що не відповідає положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діє на момент звернення її за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах. Також, безпідставним є не зарахування до страхового стажу періодів роботи згідно із записами № 1 - № 36 трудової книжки серії НОМЕР_1 , оскільки нею було надано достатньо документів на підтвердження спірних періодів, у зв`язку з чим, вона була змушена звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав та майнових інтересів.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.02.2025 адміністративний позов ОСОБА_1  було задоволено частково.
Визнано протиправним та скасувано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 19.07.2024 року № 047150027905 про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.07.2024 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до п.“б” ст.13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 року №1788-ХII, в редакції, що підлягає застосуванню відповідно до п.3 Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 року, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи згідно із записами  №1 - №36 трудової книжки серії НОМЕР_1 , та з урахуванням висновків суду.
У задоволенні іншої частини позовних вимог було відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати вищезазначене рішення та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що останнім було   правомірно відмовлено позивачу у призначенні пенсії на пільгових умовах за Списком № 2, оскільки позивач не досягла достатнього пенсійного віку.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, на підставі ст. 311 КАС України.
Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції, 12.07.2024 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком по Списку №2 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
19.07.2024 року Головним управлінням ПФУ в Запорізькій області розглянуто заяву позивача, за принципом екстериторіальності, та прийнято рішення № 047150027905, яким відмовлено їй в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу та встановленого віку - 55 років.
Спірним рішенням встановлено, що страховий стаж позивача складає 25 років 02 місяці 28 днів, пільговий стаж - 15 років 02 місяці 11 днів. За доданими документами до страхового стажу не зараховано трудову книжку НОМЕР_2 від 10.01.1995 року, оскільки свідоцтво про  розірвання шлюбу не відповідає паспортним даним. До пільгового стажу враховані всі періоди.  
Не погодившись з правомірністю вказаного рішення, відповідач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.
Вирішуючи спір між сторонами та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відмова пенсійного органу у призначенні позивачу пенсії , яка на час звернення із заявою про призначення пенсії досягла 50 років, з посиланням на недосягнення нею пенсійного віку, визначеного статтею 114 Закону № 1058-IV, є протиправною.
Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Згідно із  статтею 46 Конституції України  громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
03 жовтня 2017 року Верховною Радою України  ухвалено Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII  (далі - Закон № 2148-VIII), що доповнив  Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-ІV  (далі - Закон № 1058-ІV) розділом XIV-І, який містить пункт 2 частини другої статті 114 такого змісту:
«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком    № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, народжених до 31 березня 1969 року - після досягнення    54 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах».
За приписами  статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII  (далі - Закон № 1788-XII)    право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Натомість згідно  статті 13 Закону № 1788-XII  в редакції, чинній до внесення змін  Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ  (далі - Закон № 213-VІІІ), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;
жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом «б»  статті 13 Закону № 1788-ХІІ  вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.
Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними), стаття  13, частина друга статті  14, пункти «б» - «г» статті  54 Закону № 1788-XII  зі змінами, внесеними  Законом № 213-VIII  (пункт 1 рішення).
Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного  Рішення  застосуванню підлягають стаття  13, частина друга статті  14, пункти «б» - «г» статті  54 Закону № 1788-XII  в редакції до внесення змін  Законом № 213-VIII  для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Таким чином, Рішенням № 1-р/2020 КСУ визнав неконституційними окремі положення  Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін  Законом № 213-VIII.
У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин  Закон № 1788-ХІІ  з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ).
Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами  Закону № 1788-ХІІ  з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та  Законом № 1058-ІV  - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.
Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, суд доходить висновку, що вони явно суперечать один одному.
Таке регулювання порушує вимогу «якості  закону», передбачену  Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод  від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми  Закону № 1788-ХІІ  з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не  Закону № 1058-ІV.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2021 року    за результатами апеляційного розгляду зразкової справи № 360/3611/20, правові висновки якого суд має враховувати при прийнятті рішення (частина 3  статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України).
З матеріалів справи видно, що на момент звернення позивача до Пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах остання досягла 50 років, що в силу вищенаведених правових приписів є достатнім для призначення пільгової пенсії за Списком № 2.
Таким чином, вирішуючи питання про призначення пенсії позивачу ПФУ не застосувало підхід, який був би найбільш сприятливим для останньої, а саме не врахувало висновки, викладені Конституційним Судом України в рішенні від 23 січня 2020 року № 1-р/2020.           Щодо правомірності зобов`язання пенсійного органу зарахувати  до страхового стажу періоди роботи згідно із записами  №1 - №36 трудової книжки серії НОМЕР_1 , то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Як видно з матеріалів справи, до страхового стажу відповідачем  не зараховано трудову книжку НОМЕР_2 від 10.01.1995 року, оскільки свідоцтво про  розірвання шлюбу не відповідає паспортним даним.
Так, згідно  трудової книжки позивача від 10.01.1995 року серії НОМЕР_2  вона належить – « ОСОБА_2 » (російською мовою).
Відповідно до паспорту громадянина України позивача від 28.03.2005 року АН320796 російською мовою анкетні дані позивача є наступними: ОСОБА_2 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З дослідженого судом титульного аркуша трудової книжки позивача слідує, що було здійснено зміну запису про прізвище власника трудової книжки шляхом закреслення однією рискою колишнього прізвища і запису нового. 
Також на внутрішньому боці обкладинки трудової книжки міститься запис про зміну прізвища з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 » з посиланням на відповідний документ.
Вказаний запис на внутрішньому боці обкладинки трудової книжки завірений підписом посадової особи підприємства та скріплений відповідною печаткою.
Також на підтвердження обставин щодо зміни прізвища позивачем до позовної заяви надано копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 03.03.2005 року, в якому анкетні дані зазначені українською мовою – ОСОБА_1 . 
Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Вказані правові висновки також відповідають правовим позиціям Верховного Суду, викладеним в постановах від 09.08.2019 року по справі № 654/890/17 та від 21.02.2018 у справі №687/975/17, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.
Крім того, відповідачем не доведено, що у трудовій книжці позивача наявні записи містять неправдиві або недостовірні відомості, а тому зазначені відповідачем недоліки не можуть бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні означених періодів роботи позивача до стажу роботи, що враховується у призначенні (обрахунку) пенсії.
Окрім того, записи у трудовій книжці позивача, їх співставлення між собою, не містять протиріч, та у своїй сукупності, підтверджують факт роботи позивача у спірні періоди.
Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що   відповідачем протиправно не зараховано до страхового стажу позивача періоди її роботи за записами трудової книжки від 10.01.1995 року серії НОМЕР_4 . 
Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325  КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області – залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.02.2025 в адміністративній справі №160/29542/24– залишити без змін.
                    Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності  підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.          

Головуючий - суддя                                                                      О.О. Круговий 

                               суддя                                                                      А.В. Шлай 

                               суддя                                                                      Н.П. Баранник