УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/2898/25 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М. 
Категорія 109 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М., 
суддів: Григорусь Н.Й., Павицької Т.М.,
за участі секретаря судового засідання Ковальчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №278/2898/25 за заявою  ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Березівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, про встановлення факту, що має юридичне значення,
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 16 липня 2025 року, яка постановлена під головуванням судді Дубовік О.М. у м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітньої дитини, дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Заява обґрунтована тим, що 02 червня 2007 року між ним та ОСОБА_3 зареєстрований шлюб, який 21 червня 2024 року розірваний рішенням Житомирського районного суду Житомирської області, яке набрало законної сили. Від цього шлюбу він має двох дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 15 жовтня 2024 року затверджена мирова угода, якою визначено місце проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , 2013 року народження, разом із ним за адресою: АДРЕСА_1 , що відповідає висновку органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Березівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, затвердженого відповідним рішенням виконкому від 09 вересня 2024 року №295. Під час оформлення ним чергової відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації представник заінтересованої особи ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) усно повідомив його, що наступного разу він має надати рішення суду про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, ухвалене в порядку окремого провадження, оскільки ухвала Богунського районного суду м.Житомира від 15 жовтня 2024 року в справі №295/10967/24 не є тим рішенням суду, яке є підставою для надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Подання цієї заяви в окремому провадженні зумовлено тим, що встановлення факту самостійного виховання та утримання ним неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , необхідне йому для оформлення подальшої відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на наступні періоди.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 16 липня 2025 року заява ОСОБА_1 про встановлення факту залишена без розгляду.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, заявник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що по-перше, посилання суду першої інстанції на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі №201/5972/22 не є релевантним, оскільки такий висновок ґрунтувався на загальних нормах, які врегульовували питання встановлення юридичного факту на час виникнення спірних правовідносин (звернення до суду із заявою у серпні 2022 року та її вирішення судом 09 грудня 2022 року), на які не поширювалися положення Закону України від 11 квітня 2024 року №3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» (далі – Закон №3633-ІХ), який набрав чинності 18 травня 2024 року. Тобто, до 18 травня 2024 року (набрання чинності положень Закону №3633-IX) переважав підхід, що факт одноосібного виховання дитини одним із батьків міг бути встановлений судом лише як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків із виховання дитини, що відповідало правовій позиції ВП ВС у постанові від 11 вересня 2024 року в справі №201/5972/22. Саме цей підхід був застосований судом першої інстанції у цій справі. Вже після 18 травня 2024 року (ухвалення законодавцем змін Законом України №3633-IX від 11 квітня 2024 року) в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється. По-друге, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що факт одноосібного утримання дитини одним із батьків або факт утримання пасинка вітчимом може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з утримання дитини. У матеріалах справи міститься ухвала Богунського районного суду м. Житомира від 15 жовтня 2024 року у справі №295/10967/24, де, крім визначення місця проживання неповнолітньої доньки разом із ним (зустрічний позов), вирішувалося питання щодо утримання дітей (первісний позов про стягнення аліментів). На виконання приписів частин четвертої і п`ятої ст.19 СК України був залучений орган опіки та піклування, який надав суду відповідний висновок, затверджений рішенням виконкому Березівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 09 вересня 2024 року №295, та спір був вирішений по суті.

Заінтересовані особи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися. За положеннями частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.65-67). Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Березівської сільської ради Житомирського району Житомирської області (заінтересована особа) спрямував до суду лист про розгляд справи за відсутності їхнього представника. За положеннями частини другої ст.372 ЦПК України неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Залишаючи заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив із того, що встановлення факту самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 неповнолітньої дочки ОСОБА_5 може мати негативні наслідки для ОСОБА_3 , як матері дітей, а тому в справі наявний спір про право, зокрема спір щодо участі одного з батьків у матеріальному забезпеченні (утриманню) дитини та/або ухилення від участі у матеріальну забезпеченні/утриманню, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування, а також матері, як учасника справи. Крім того, факт самостійного виховання дитини ОСОБА_1 не підлягає з`ясуванню у порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право між батьками дитини, який за загальним правилом може вирішуватися лише у позовному провадженні. Суд першої інстанції дійшов висновку, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у матеріальному забезпеченні/утриманні дітей. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обовязків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків утримання дитини, питання, заявлене ОСОБА_1 у цій справі, не може з`ясовуватися безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватися у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.

Відповідно до ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік фактів, що встановлюються судом при розгляді справи визначено частиною першою ст.315 ЦПК України, який не є вичерпним.

Згідно з частиною другою ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта ст.263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року в справі №320/948/18 виснувала, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам виснує, що в цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Такими ж критеріями керувалася Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року в справі №320/948/18, від 18 січня 2024 року в справі №560/17953/21.

Із матеріалів справи вбачається, що заявник просить встановити факт самостійного виховання і утримання ним неповнолітньої дочки та встановлення вказаного факту необхідне для оформлення в подальшому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на наступні періоди.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року в справі №201/5972/22 в якій розглядалася заява батька про встановлення факту самостійного виховання дитини, необхідного заявнику для оформлення документів для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину, реєстрації місця проживання дитини, вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини, отримання відстрочки від мобілізації, зробила такий висновок: «Факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватися у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, зокрема на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Факт, про встановлення якого просить заявник не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою ст.15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право. За установлених обставин факт самостійного виховання дитини матір`ю (батьком) не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим така заява має бути залишена без розгляду».

12 лютого 2025 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду своєю ухвалою передала на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу №127/3622/24 для уточнення висновку, який викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі №201/5972/22, за яким факт самостійного виховання дитини матір`ю (батьком) взагалі не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим такі заяви слід залишати без розгляду.

19 березня 2025 року Велика Палата Верховного Суду повернула справу №127/3622/24 на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.

Ухвала Великої Палати Верховного Суду мотивована тим, що висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року в справі №201/5972/22 ґрунтувалися на загальних нормах, які врегульовували питання встановлення юридичного факту на час виникнення спірних правовідносин (звернення до суду із заявою у серпні 2022 року та її вирішення судом 09 грудня 2022 року), на які не поширювалися положення Закону № 3633-IX, який набрав чинності 18 травня 2024 року та яким ст.26 Закону №2232-ХІІ викладена в новій редакції.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що наведений нею у постанові підхід щодо встановлення факту самостійного виховання дитини як юридичного факту був обґрунтований з урахуванням мети, для якої заявник просив установити цей факт у сукупності з установленими в справі обставинами, за якими між батьками дитини був укладений договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, яким вони узгодили порядок участі кожного із них у вихованні їхнього спільного сина, а також іншими обставинами, які свідчили про неможливість встановлення такого факту в порядку окремого провадження.

Із огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин і оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі (подібний висновок міститься в ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі №726/2166/19 та від 13 липня 2023 року в справі №922/5158/21).

Зміненим п.4 частини першої ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народження здійснений на підставі частини першої ст.135 СК України.

Зміненою частиною дванадцятою ст.26 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зокрема, передбачено, що під час дії воєнного стану звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої ст.135 СК України.

Диспозиції п.4 частини першої ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та частини дванадцятої ст.26 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зі змінами містять імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду.

У постанові Верховного Суду від 02 квітня 2025 року в справі №127/3622/24 виснувано, що в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється. Порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом. За відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях.

Так, у справі №295/10967/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, встановлення факту її утримання та виховання, ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 15 жовтня 2024 року затверджена мирова угода, укладена між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . За умовами мирової угоди ОСОБА_3 відмовилася від вимоги про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дочки ОСОБА_5 та визнала доцільним визначення місця проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , 2013 року народження, разом із ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , що відповідає висновку органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Березівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, затвердженого відповідним рішенням виконавчого комітету від 09 вересня 2024 року №295. Також батьки дівчинки погодили самостійне утримання батьком дочки, що ОСОБА_1 самостійно забезпечує дочці ОСОБА_6 її сталий розвиток та виховання в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та матеріальної забезпеченості, а спільне проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_5 із батьком та його особиста участь в її утриманні відповідає найкращим інтересам дитини та позитивно впливає на її розвиток як особистості.

Окрім того, положення частин першої та третьої ст.294 ЦПК України передбачають, що під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. 

Залишаючи заяву без розгляду, суд першої інстанції не звернув уваги на мирову угоду, яка укладена між батьками неповнолітньої дитини, та затверджена судом, не надав їй оцінки, а також не врахував зміни, що відбулися у чинному законодавстві, а тому в конкретній життєвій ситуації дійшов дочасного висновку про наявність наразі спору між батьками дитини щодо її виховання і утримання та про необхідність розгляду заяви ОСОБА_1 у порядку позовного провадження. Наразі наявність спору про право нічим не підтверджено й з огляду на коло заінтересованих осіб.

Відповідно до ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Отже, ухвала суду першої інстанції про залишення заяви без розгляду постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали, а тому дочасна ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,379,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити.
Ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 16 липня 2025 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: