КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року                                                                                                      місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 760/22254/24
провадження номер № 22-ц/824/11397/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент» - адвоката Проценка Романа Валерійовича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року у складі судді Кицюк В.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент» про стягнення заборгованості по заробітній платі,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент» (далі - ТОВ «ДК «Фундамент») про стягнення заборгованості по заробітній платі.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з 01 лютого 2019 року по                        29 вересня 2023 року працював у ТОВ «ДК «Фундамент» на посаді слюсаря-ремонтника                   6-го розряду паросилової дільниці головного енергетика. Внаслідок порушення прав позивача, а саме невиплати заробітної плати, він звільнився з роботи. У день звільнення з позивачем не проведено повного розрахунку. 
Вказував, що листом Центральне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці повідомило його, що з 10 січня 2024 року по 23 січня 2024 року проведена позапланова перевірка у відповідача і встановлено, що станом на день звільнення позивача існує заборгованість із виплати заробітної плати у розмірі 30 455 грн 27 коп. Крім того вказував, що оскільки відповідачем на день його звільнення не виплачено заробітну плату в повному обсязі, тому також підлягає стягненню середній заробіток за час затримки у виплаті заробітної плати.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив стягнути з ТОВ «ДК «Фундамент» на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 30 455 грн                      27 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 53 950 грн   00 коп.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ТОВ «ДК «Фундамент» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 30 455 грн 27 коп.
Стягнуто із ТОВ «ДК «Фундамент» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 49 666 грн 50 коп.
Стягнуто із ТОВ «ДК «Фундамент» на користь держави судовий збір у розмірі 1 211 грн 20 коп.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «ДК «Фундамент» - адвокат Проценко Р.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині стягнення з ТОВ «ДК «Фундамент» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 49 666 грн 50 коп. і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні цих вимог позивача відмовити повністю, в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи і правовідносинам, що виникли між сторонами.
Апеляційна скарга мотивована тим, що загальний розмір середнього заробітку може бути зменшеним з огляду на те, що законодавець вніс зміни до ст.117 КзПП України та обмежив розмір середнього заробітку шістьма місяцями. Вказує, що відповідач наголошував на зменшенні розміру середнього заробітку, проте суд першої інстанцій залишив вказану обставину без розгляду.
Зазначає, що зважаючи на пропущений строк звернення до суду із вказаним позовом, оскільки позивач звернувся до суду із позовом у травні 2024 року, суд у відповідності до ст.233 КЗпП України у редакції Закону №2352-ІХ від 01 липня 2022 року, пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами), застосовує до спірних правовідносин вказаний строк, що є підставою для відмови у позові. Підстави для поновлення судом строків відповідно до ст.234 КЗпП України, пропущених з поважних причин, за відсутності поданої позивачем заяви, не встановлено, адже із заявою про поновлення цього строку позивач до суду не звернувся. Встановлені ст.233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.
Позивач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 84 405 грн 27 коп., що менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року в частині стягнення із ТОВ «ДК «Фундамент» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі у розмірі 30 455 грн 27 коп., не оскаржується, тому відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України його законність та обґрунтованість в цій частині колегією суддів не перевіряється.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Як передбачено ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до наказу керівника ТОВ «ДК «Фундамент» від 29 вересня 2023 року №61/к про припинення трудового договору (контракту), ОСОБА_1 звільнено 29 вересня 2023 року з посади слюсаря-ремонтника 5 розряду за власним бажанням, ст.38 КЗпП України.
Згідно з довідкою генерального директора ТОВ «ДК «Фундамент» від 05 грудня 2024 року вих. №05/12-2024/2, станом на 04 грудня 2024 року заборгованість ТОВ «ДК «Фундамент» по заробітній платі перед ОСОБА_1 становить 30 455 грн 27 коп., з яких 13 013 грн 63 коп. компенсація за невикористану відпустку.
З урахуванням того, що роботодавець має заборгованість перед позивачем по заробітній платі, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню.
Також враховуючи, що наказом генерального директора ТОВ «ДК «Фундамент» від                   21 березня 2022 року №140/с «Про призупинення дії трудового договору з працівниками», призупинено дію трудового договору з 24 березня 2022 року до відновлення можливості виконувати роботу, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану, з працівниками, у тому числі із позивачем, суд першої інстанції встановив, що останніми двома місяцями роботи є січень та лютий 2022 року, середньоденна заробітна плата позивача за два відпрацьовані місяці становить: 8 400 грн 00 коп. + 6 500 грн 00 коп. = 14 900 грн 00 коп. ? 39 = 382 грн 05 коп. Відтак середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 вересня 2023 року по 30 березня 2024 року становить 49 666 грн 50 коп.
Колегія суддів погоджується з таким розрахунком середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, виходячи з такого.
Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, вираховується середньоденна заробітна плата для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за останні два місяці, що передують звільненню в сумі - 49 666 грн 50 коп., а саме за січень 2022 року - 8 400 грн 00 коп. та за лютий 2022 року - 6 500 грн 00 коп. Вказана сума підлягає діленню на 35 робочих днів: у січні 2022 року -                 20 робочих днів, у лютому 2022 року - 19 робочих днів.
 
Тому середньоденна заробітна плата позивача становить 382 грн 05 коп., яка підлягає множенню на кількість робочих днів затримки з 30 вересня 2023 року по 30 березня 2024 року, що становить 130 робочих дні (382 грн 05 коп. ? 130 робочих днів = 49 666 грн 50 коп.).
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 49 666 грн 50 коп.
У свою чергу, як передбачено ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Відповідно до ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Таким чином, встановивши, що відповідачем на день звільнення позивача не було виплачено йому заробітну плату у повному обсязі та не доведено відсутність його вини у невиплаті такої заробітної плати, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки у період з 30 вересня 2023 року по 30 березня 2024 року у розмірі 49 666 грн 50 коп.
Посилання в апеляційній скарзі на наявність підстав для зменшення суми середнього заробітку, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від                          26 червня 2019 року у справі №761/9584/15, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Так, Законом України від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» за №2352-ІХ запроваджено ряд змін у трудовому законодавстві, зокрема, положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Закон України за №2352-ІХ та, відповідно, і нова редакція ст.117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, що передбачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, ураховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку також викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі за № 821/1083/17.
Водночас Верховний Суд у постановах від 29 лютого 2024 року у справі №460/42448/22, від 22 лютого 2024 року у справі №560/831/23, від 15 лютого 2024 року у справі №420/11416/23, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22 та від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом №2352-ІХ.
Наведений у цих постановах підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
Разом з тим, відповідно до ст.117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно із Законом №2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
У справі, що переглядається, спірний період розпочався з 30 вересня 2023 року. Тобто, спірні правовідносини охоплюють період, який виник після 19 липня 2022 року.
Отже, у межах цієї справи належить враховувати приписи чинної редакції ст.117 КЗпП України, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
Щодо посилань в апеляційній скарзі на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом, то, як вбачається з матеріалів справи, заборгованість із виплати заробітної плати позивачу виникла з березня 2021 року по вересень 2023 року.
Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Однак жодних належних та допустимих доказів того, що відповідач надавав позивачу повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, матеріали справи не містять.
У свою чергу, як зазначив позивач, у день звільнення з ним не проведено повного розрахунку, повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, він не отримував. Матеріалами справи протилежного не доведено.
При цьому позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці щодо перевірки законності дій відповідача, який не виплачував заробітну плату та не провів повного розрахунку при звільненні.
12 червня 2024 року  позивач отримав лист від Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, в якому зазначено, що з 10 січня 2024 року по 23 січня 2024 року проведена позапланова перевірка у відповідача і встановлено, що станом на день звільнення позивача існує заборгованість із виплати заробітної плати у розмірі    30 455 грн 27 коп.
Отже, враховуючи, що про розмір заборгованості позивач дізнався з листа від Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці 12 червня 2024 року, а звернувся до суду 11 вересня 2024 року, колегія суддів приходить до висновку, що строк звернення до суду позивачем не пропущено.
Таким чином, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам позивача належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення, спрямоване на відновлення порушених трудових прав позивача у визначений ним спосіб.
При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, у справі не виявлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент» - адвоката Проценка Романа Валерійовича залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року в частині стягнення із товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 49 666 грн 50 коп. - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

 
Судді: