Справа № 560/6134/25
	
РІШЕННЯ
іменем України

06 лютого 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просить: визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач) щодо обчислення і виплати йому грошового забезпечення з 29.01.2020 по 19.05.2023, а також усіх інших належних за цей період додаткових видів грошового забезпечення (грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористані дні відпусток, одноразової грошової допомоги при звільненні тощо) без урахування відповідних розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня кожного календарного року, встановлених Законами України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік»; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 перерахувати і виплатити йому грошове забезпечення за період з 29.01.2020 по 19.05.2023, а також усі інші належні за цей період додаткові види грошового забезпечення (грошову допомогу для оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, компенсацію за невикористані дні відпусток, одноразову грошову допомогу при звільненні тощо) з урахуванням розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня кожного календарного року, а саме: з 29.01.2020 по 31.12.2020 – виходячи з розміру 2102,00 грн; з 01.01.2021 по 31.12.2021 – виходячи з розміру 2270,00 грн; з 01.01.2022 по 31.12.2022 – виходячи з розміру 2481,00 грн; з 01.01.2023 по 19.05.2023 – виходячи з розміру 2684,00 грн.
Ухвалою від 16.04.2025 відкрито провадження в адміністративній справі; ухвалено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Ухвалою суду від 07.11.2025 зобов`язано відповідача надати до суду у десятиденний строк з дня отримання цієї ухвали суду докази отримання позивачем грошового атестату або ознайомлення з вказаним грошовим атестатом (у тому числі, в частині дати такого отримання/ознайомлення).
Відповідно до позовної заяви, позивач позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити з огляду на таке. 
Вказує, що, починаючи з 29.01.2020 року, після набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №826/6453/18, пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» підлягав застосуванню лише в тій частині, яка узгоджується із законами України про Державний бюджет, тобто із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня кожного календарного року. Натомість, за твердженням позивача, військова частина НОМЕР_1 продовжувала обчислювати його посадовий оклад та оклад за військовим званням, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018 року (1762 грн), що, на переконання позивача, суперечить законам України та є протиправним.
Зазначає, що внаслідок застосування такої заниженої розрахункової величини були занижені всі належні йому щомісячні та одноразові види грошового забезпечення, у тому числі грошова допомога для оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, компенсація за невикористані дні відпусток, одноразова грошова допомога при звільненні та інші виплати, розмір яких визначається виходячи з величини грошового забезпечення.
Стверджує, що в день його звільнення з військової служби повний розрахунок проведений не був: одноразова грошова допомога при звільненні, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та індексація грошового забезпечення або взагалі не нараховані і не виплачені, або нараховані та виплачені не в повному обсязі. На підтвердження цього позивач посилається на грошовий атестат та інші фінансові документи, складені самим відповідачем, у яких відсутні відомості про виплату зазначених видів забезпечення.
Щодо строків звернення до суду позивач посилається на те, що частиною 2 статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Вказує, що, згідно частини 3 цієї ж статті КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Посилається на те, що, відповідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, із заявою про вирішенні трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Наведене, на думку позивача, також стосується військовослужбовців, які переводяться до нового місця служби, оскільки відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, на день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини з ним зобов`язані розрахуватись по усім видам забезпечення, у тому числі по грошовому забезпеченню.
З огляду на наведене, враховуючи, що дана справа, як зазначає позивач, стосується виплати грошових сум, які належні йому та не виплачені відповідачем у день його виключення зі списків особового складу військової частини, а також те, що відповідачем з дня виключення зі списків особового складу по теперішній час письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при переведенні не надано, тримісячний строк звернення до суду з цим позовом позивачем, на його думку, не пропущений.
У відзиві на позов військова частина НОМЕР_1 заперечує проти задоволення позову та просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю; провадження у справі закрити.
Відповідач зазначає, що: спірні правовідносини пов`язані з проходженням позивачем публічної служби, а тому до них підлягає застосуванню місячний строк звернення до суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України); позивач цей строк пропустив; Постанова №704 була прийнята в межах повноважень Кабінету Міністрів України, а пункт 4 цієї постанови в редакції, чинній у спірний період, передбачав визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовими званнями шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня 2018 року на відповідний тарифний коефіцієнт; зазначений порядок узгоджується із Законом України від 06.12.2016 №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким закріплено, що мінімальна заробітна плата не може використовуватися як розрахункова величина для визначення інших виплат; військова частина діяла в межах бюджетних асигнувань, а тому, відсутні підстави для висновку про протиправність її дій.
Щодо клопотання про закриття провадження у справі, то суд виходить із такого. 
Як зазначено вище, відповідач просить закрити провадження у справі, посилаючись на пропуск позивачем строку звернення до суду.
У той же час, відповідно до статті 238 КАС України, підстави для закриття провадження у справі є вичерпними і не включають пропуску строку звернення до адміністративного суду.
Водночас, суд вказує на те, що пропуск строку звернення може бути підставою для для залишення позову без розгляду, але не для закриття провадження.
Отже, посилання відповідача на пропуск строку звернення до суду як на підставу для закриття провадження є необґрунтованими.
З огляду на викладене вище, у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі слід відмовити.
У той же час, щодо строків звернення позивача до суду із цим позовом, суд виходить із таких міркувань. 
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частина третя статті 122 КАС України встановлює, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому, суд вказує на те, що пропуск строку звернення до суду сам по собі не є підставою для закриття провадження у справі (стаття 238 КАС України). 
Водночас, наслідком пропуску строку може бути залишення позову (чи його частини) без розгляду – у випадках, передбачених статтею 123, пунктом 4 частини першої статті 240 КАС України.
Спір у цій справі стосується нарахування та виплати позивачу як військовослужбовцю належного грошового забезпечення та похідних від нього виплат (додаткові види грошового забезпечення, допомоги, компенсації тощо) за період з 29.01.2020 по 19.05.2023 року.
Такі вимоги за своєю суттю є вимогами про оплату праці (грошове забезпечення), а не оскарженням рішень щодо прийняття на військову службу чи звільнення з неї. Тому до визначення строків звернення до суду у подібних спорах підлягають застосуванню приписи статті 233 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) як спеціальної норми, а не частина п`ята статті 122 КАС України.
Верховний Суд у постанові від 25.04.2023 у справі №380/15245/22 дійшов висновку, що в справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, положення статті 233 КЗпП України в частині строків звернення до суду мають перевагу в застосуванні перед спеціальним адміністративним строком, передбаченим частиною п`ятою статті 122 КАС України. Цей підхід підтверджено й у постанові Верховного Суду від 29.12.2025 у справі №580/9034/24.
Отже, до правовідносин у цій справі підлягає застосуванню саме стаття 233 КЗпП України.
Частина друга статті 233 КЗпП України в редакції, чинній до 19.07.2022 року, передбачала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Така правова позиція підтверджена, зокрема, рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013.
Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у новій редакції, якою, зокрема, було встановлено тримісячний строк звернення до суду з вимогами про вирішення трудового спору та про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.
Судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 21.03.2025 у справі №460/21394/23 роз`яснила, що у разі тривалих правовідносин, які почалися до 19.07.2022 і тривали після цієї дати, правове регулювання строків звернення здійснюється диференційовано: правовідносини до 19.07.2022 охоплює попередня редакція статті 233 КЗпП України (безстроковість); правовідносини після 19.07.2022 – редакція статті 233 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX (тримісячний строк).
Отже, у цій справі: у частині вимог за період з 29.01.2020 по 18.07.2022 включно діє редакція статті 233 КЗпП України, яка не обмежує строк звернення до суду; у частині вимог за період з 19.07.2022 по 19.05.2023 застосовується редакція, що передбачала тримісячний строк звернення до суду.
Разом із тим, рішенням Конституційного Суду України від 11.12.2025 №1-р/2025 частину першу статті 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат визнано неконституційною, а відповідні положення втратили чинність з дня ухвалення цього рішення.
З огляду на те, що на момент ухвалення цього судового рішення спір між сторонами ще не вирішений остаточно, положення статті 233 КЗпП України в частині тримісячного строку звернення до суду не можуть бути застосовані як такі, що визнані неконституційними та втратили чинність.
У постанові від 29.12.2025 у справі №580/9034/24 Верховний Суд, вирішуючи спір щодо строків звернення військовослужбовця до суду з вимогами про перерахунок грошового забезпечення, детально проаналізував питання визначення моменту, з якого починається перебіг строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України.
Зокрема, Верховний Суд зазначив, що: грошовий атестат за своєю правовою природою є документом про остаточний розрахунок військової частини з військовослужбовцем у день його виключення зі списків особового складу та підтверджує виплату складових грошового забезпечення саме на цей день, але не містить розшифровки нарахувань за попередні періоди служби; тому грошовий атестат не може автоматично вважатися документом, з якого військовослужбовець дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права на належне грошове забезпечення за весь попередній період; ключовим для визначення початку перебігу строку є момент отримання військовослужбовцем документа, що містить повну, достовірну та зрозумілу інформацію про фактично нараховані та виплачені суми грошового забезпечення за відповідний період (розрахункові листи, відомості, довідки з розшифровкою складових тощо); спеціальне військове законодавство не встановлює детального обов`язку роботодавця інформувати військовослужбовця про склад і розмір нарахувань, тому підлягає застосуванню стаття 110 КЗпП України, яка покладає на роботодавця обов`язок при кожній виплаті заробітної плати (грошового забезпечення) повідомляти працівника про загальну суму, її складові, утримання та суму до виплати; без з`ясування того, коли саме і в якій формі роботодавець надав працівникові таку інформацію щодо кожного місяця спірного періоду, висновок про пропуск строку звернення до суду є передчасним.
Позивач у своїх поясненнях та запереченнях на відзив у цій справі посилається як на загальні приписи статті 122 КАС України, так і на спеціальні приписи статті 233 КЗпП України, вказуючи, що: спір у цій справі стосується грошових сум, які були належні йому та не виплачені відповідачем у день виключення зі списків особового складу військової частини; відповідач не надав йому письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при виключенні зі списків особового складу; за таких обставин тримісячний строк, передбачений статтею 233 КЗпП України для спорів про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, не розпочав свого перебігу і, відповідно, не міг бути пропущений.
Відповідач натомість наполягає на застосуванні місячного строку звернення до суду, вважаючи, що позивач дізнався про розміри свого грошового забезпечення у день ознайомлення з грошовим атестатом у зв`язку зі звільненням, а отже подав позов із пропуском строку.
Суд зазначає, що: щодо періоду з 29.01.2020 по 18.07.2022 включно – до спірних правовідносин застосовується попередня редакція статті 233 КЗпП України, яка не обмежувала строк звернення до суду у справах про стягнення належної заробітної плати (грошового забезпечення). У цій частині позовних вимог питання пропуску строку звернення до суду не виникає; щодо періоду з 19.07.2022 по 19.05.2023 – навіть за умови формальної дії редакції статті 233 КЗпП України з тримісячним строком звернення до суду, початок перебігу цього строку пов`язується з днем, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто, відповідно до зазначеної вище правової позиції Верховного Суду, – з моменту отримання ним повної та зрозумілої інформації про фактичні нарахування за відповідний період.
Водночас, у матеріалах справи відсутні докази того, що під час виплати грошового забезпечення у спірний період відповідач надавав позивачу розрахункові листи чи інші документи з детальною розшифровкою складових грошового забезпечення за кожен місяць, з яких позивач міг би об`єктивно встановити, що при нарахуванні його посадового окладу та окладу за військовим званням застосовано саме прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2018, а не прожитковий мінімум на 1 січня відповідного року.
Водночас, суд вказує на те, що наявний у матеріалах справи грошовий атестат фіксує суми, нараховані та виплачені позивачу станом на дату його звільнення, але не містить повної помісячної розшифровки нарахувань за період з 29.01.2020 по 19.05.2023 і не розкриває розміру застосованого прожиткового мінімуму як розрахункової величини. 
За таких обставин посилання відповідача на те, що саме з моменту ознайомлення з грошовим атестатом позивач повинен був дізнатися про порушення свого права за весь спірний період, є необґрунтованими та суперечать правовим висновкам Верховного Суду у справі №580/9034/24.
Додатково суд враховує, що 11.03.2025 позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 із письмовою заявою, в якій просив перерахувати та виплатити йому грошове забезпечення та всі інші належні виплати за період з 29.01.2020 по 19.05.2023 з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законами України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік». 
Заява надіслана відповідачеві поштовим відправленням, що підтверджується описом вкладення до цінного листа від 11.03.2025 та інформацією про відстеження поштового відправлення, з якої вбачається, що вказане відправлення було вручено представнику відповідача за довіреністю 17.03.2025. 
Доказів розгляду зазначеної заяви по суті та надання позивачеві письмової відповіді за результатами її розгляду відповідачем до суду не подано.
Ці обставини свідчать про те, що, отримавши достатній обсяг інформації для формування своїх вимог, позивач спочатку реалізував право на звернення безпосередньо до суб`єкта владних повноважень із вимогою усунути порушення, і лише бездіяльність відповідача зумовила необхідність звернення до суду. 
Будь-яких даних про тривале безпідставне зволікання позивача після надсилання зазначеної заяви матеріали справи не містять.
Крім того, суд вказує на те, що після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 11.12.2025 №1-р/2025 редакція статті 233 КЗпП України, яка встановлювала тримісячний строк звернення до суду, втратила чинність як неконституційна. 
Враховуючи, що на момент розгляду цієї справи спірні правовідносини не були завершені остаточним судовим рішенням, суд не має права застосовувати положення закону, які визнані неконституційними.
Також суд зазначає про те, що, відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
З огляду на викладене вище, суд доходить висновку, що: для періоду до 19.07.2022 строк звернення до суду не обмежений; для періоду після 19.07.2022 строк звернення не може застосовуватися як підстава для негативних процесуальних наслідків для позивача, оскільки норма, яка встановлювала тримісячний строк, втратила чинність, а факт пропуску позивачем такого строку відповідачем не доведений.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
Позивач - ОСОБА_1 у період з 13.08.2012 по 30.04.2024 проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 у військовому званні старший солдат, зокрема, на посадах старшого водія та водія-електрика. 
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.04.2024 № 122 позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини і всіх видів забезпечення. 
Із картки особового рахунку військовослужбовця на 2024 рік та грошового атестата, виданих військовою частиною НОМЕР_1 на ім`я позивача, убачається, що станом на квітень 2024 року посадовий оклад за займаною позивачем посадою, оклад за військовим званням, а також щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавка за вислугу років, надбавка за особливості проходження служби, премія тощо) визначені та виплачувалися відповідачем у конкретних розмірах. 
У розділі «Одноразові додаткові види грошового забезпечення» зазначено, зокрема, про виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2024 рік та про невиплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань; відомості щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та інших одноразових виплат у вказаних документах відсутні.
11.03.2025 позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 із письмовою заявою, в якій просив перерахувати та виплатити йому грошове забезпечення та всі інші належні виплати за період з 29.01.2020 по 19.05.2023 з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законами України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік». 
Заява надіслана відповідачеві поштовим відправленням, що підтверджується описом вкладення до цінного листа від 11.03.2025 та інформацією про відстеження поштового відправлення, з якої вбачається, що вказане відправлення вручене представнику відповідача за довіреністю 17.03.2025 року.
Доказів розгляду зазначеної заяви позивача по суті та надання йому письмової відповіді за результатами її розгляду відповідачем до суду не подано.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій або бездіяльності.
Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, дії або бездіяльність виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішень, вчиненні дій або бездіяльності.
Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.
Стаття 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) передбачає, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.
За військовослужбовцями, які тимчасово проходять військову службу за межами України, зберігається виплата грошового забезпечення в національній валюті та виплачується винагорода в іноземній валюті за нормами і в порядку, що визначаються Кабінетом Міністрів України.
За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
У разі індексації грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів грошове забезпечення членам сімей військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, виплачується з урахуванням такої індексації - з дня прийняття рішення про проведення такої індексації. Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовцям Сил спеціальних операцій Збройних Сил України встановлюється спеціальна надбавка, що входить до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» було затверджено нові умови грошового забезпечення військовослужбовців. 
Згідно з пунктом 4 цієї Постанови (у первісній редакції, чинній до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103) розміри посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням визначалися шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» пункт 4 Постанови №704 викладено у редакції, згідно з якою, розрахунковою величиною ставав прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений на 1 січня 2018 року.
Надалі законами України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 №294-IX, «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 №1082-IX, «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 №1928-IX, «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 №2710-IX (усі – у редакціях, чинних станом на 1 січня відповідних років) встановлено такі розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб: станом на 01.01.2020 – 2102 грн; станом на 01.01.2021 – 2270 грн; станом на 01.01.2022 – 2481 грн; станом на 01.01.2023 – 2684 грн.
Суд вказує на те, що зазначені закони не містять застережень, які б дозволяли Кабінету Міністрів України залишити прожитковий мінімум на рівні 2018 року для цілей визначення грошового забезпечення військовослужбовців.
З 20.05.2023 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704», якою пункт 4 Постанови №704 знову змінено, установивши інший підхід до визначення розрахункової величини (фіксована величина 1762 грн). 
Однак ця постанова діє з 20.05.2023 року і на спірний період до 19.05.2023 включно не поширюється.
Верховний Суд у постанові від 02.08.2022 у справі №440/6017/21, аналізуючи пункт 4 Постанови №704 у взаємозв`язку з законами про Державний бюджет України, дійшов висновку, що збільшення прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня відповідних років (у 2020–2022 роках) породило підстави для перерахунку грошового забезпечення, яке визначається за Постановою №704, виходячи з оновлених розмірів прожиткового мінімуму, встановлених законами про Державний бюджет.
Згідно з частиною третьою статті 7 КАС України, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Отже, починаючи з 01.01.2020 року, положення пункту 4 Постанови №704 в частині фіксації розрахункової величини на рівні прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018 року суперечили законам про Державний бюджет України, що встановлювали нові, більші розміри прожиткового мінімуму. 
У цій частині підзаконний акт не міг бути застосований судами, а розрахунок грошового забезпечення мав здійснюватися із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня відповідного календарного року.
Щодо оцінки дій військової частини НОМЕР_1 у спірний період, то суд виходить із такого. 
Так, із матеріалів справи вбачається, що при нарахуванні грошового забезпечення позивачу за період з 29.01.2020 по 19.05.2023 військова частина НОМЕР_1 використовувала як розрахункову величину прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2018 року (1762 грн), множачи його на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з додатками до Постанови №704. 
Ця обставина випливає з наданих відповідачем довідок, розрахункових документів, грошового атестата і не спростована самим відповідачем.
Водночас, як установлено вище, у 2020–2023 роках закони про Державний бюджет України встановлювали інші, вищі розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня відповідних років.
Верховний Суд у наведених вище постановах сформулював правову позицію, відповідно до якої: Кабінет Міністрів України не уповноважений зменшувати чи «заморожувати» розміри базових державних соціальних стандартів, установлених законами, шляхом прийняття підзаконних актів; при суперечності між підзаконним актом (Постанова №704 у частині фіксації прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018 року) і законом (закони про Державний бюджет України на 2020–2023 роки) суд застосовує закон, а підзаконний акт – лише в тій частині, яка йому не суперечить.
Отже, дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати позивачу грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 19.05.2023 із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018 року, а не прожиткового мінімуму, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, не відповідають закону і, відповідно, є протиправними.
Посилання відповідача на пункт 3 розділу II Закону України №1774-VIII як на підставу для збереження фіксованої розрахункової величини 2018 року суд відхиляє, оскільки зазначена норма стосується мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму, і прямо не дозволяє ігнорувати зміну останнього.
Доводи відповідача про обмеженість бюджетних асигнувань також не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки недостатність бюджетних коштів не звільняє органи державної влади від обов`язку виконувати вимоги законів і гарантувати встановлений розмір грошового забезпечення військовослужбовців.
Щодо додаткових видів грошового забезпечення та повноти розрахунку при звільненні позивача, то суд виходить із такого. 
До матеріалів справи долучено грошовий атестат позивача та інші фінансові документи, оформлені військовою частиною НОМЕР_1 . Із їх змісту вбачається, що: грошова допомога на оздоровлення за 2024 рік була позивачу виплачена; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік позивачу не виплачувалася (відповідний запис у грошовому атестаті); у графі «одноразова грошова допомога при звільненні» відсутні будь-які суми, що свідчить про фактичну відсутність нарахування та виплати цієї допомоги; відсутні відомості про виплату індексації грошового забезпечення.
Вказані обставини відображені у документах, складених самим відповідачем, і не були ним спростовані.
Разом з тим, предметом цього позову є не стягнення конкретних сум чи оцінка повноти розрахунку при звільненні за 2024 рік, а саме – протиправність застосованої розрахункової величини (1762 грн) при визначенні грошового забезпечення та похідних виплат за період з 29.01.2020 по 19.05.2023 і обов`язок відповідача здійснити перерахунок.
Додаткові види грошового забезпечення (допомога для оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, компенсація за невикористані дні відпусток, одноразова грошова допомога при звільненні) є похідними від базових складових грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні надбавки тощо). 
Суд виходить із того, що, у разі перерахунку базових складових за спірний період відповідні одноразові та інші виплати підлягають перерахунку у порядку, визначеному чинним на той час законодавством та нормативними актами Міністерства оборони України.
Визначення конкретного розміру належних до виплати сум вимагає проведення комплексних розрахунків на підставі первинних бухгалтерських документів і належить до компетенції відповідача як суб`єкта владних повноважень. 
З огляду на це, позовні вимоги у частині способу захисту підлягають задоволенню шляхом зобов`язання військової частини НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошового забезпечення та всіх пов`язаних з ним виплат за встановлений період, а також виплатити позивачу суму недоотриманих коштів, не встановлюючи конкретну суму до стягнення в судовому рішенні.
Оцінюючи дії військової частини НОМЕР_1 у спірних правовідносинах, суд приходить до такого висновку.
Дії відповідача щодо обчислення та виплати позивачу грошового забезпечення та пов`язаних з ним виплат за період з 29.01.2020 по 19.05.2023 із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018 року суперечать законам України та є протиправними.
Позивач має право на перерахунок грошового забезпечення та всіх похідних виплат за спірний період з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року (2102, 2270, 2481, 2684 грн), та на отримання різниці між належними та фактично виплаченими сумами.
З урахуванням установлених у справі фактичних обставин та наведеного правового аналізу суд доходить висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Щодо вимоги про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення і виплати грошового забезпечення та інших виплат без урахування прожиткового мінімуму, встановленого на 1 січня кожного календарного року.
Позивач просить визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення і виплати йому грошового забезпечення та всіх інших додаткових видів грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 19.05.2023 без урахування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законами України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік».
Як убачається з матеріалів справи, відповідач протягом усього спірного періоду нараховував та виплачував позивачу грошове забезпечення, формально виходячи з постанови Кабінету Міністрів України №704, при цьому питання про перерахунок грошового забезпечення з урахуванням актуальних розмірів прожиткового мінімуму та доплати різниці у зв`язку з цією обставиною не вирішував, у тому числі й після отримання заяви позивача від 11.03.2025, яка була вручена представнику військової частини 17.03.2025 року.
З огляду на це суд доходить висновку, що порушення прав позивача полягає, насамперед, у бездіяльності відповідача щодо невиконання обов`язку провести перерахунок грошового забезпечення та пов`язаних виплат за спірний період відповідно до вимог закону. Саме така бездіяльність перешкоджає фактичній реалізації права позивача на належний розмір грошового забезпечення.
Враховуючи положення статті 2, пункту 5 частини другої статті 245 КАС України щодо необхідності обрання судом ефективного способу захисту, суд вважає належним визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невчинення дій з перерахунку грошового забезпечення та невиплати різниці, а не формально кваліфікувати як протиправні всі дії з нарахування і виплати грошового забезпечення, здійснені у минулому. 
Такий підхід узгоджується з тим, що предметом спору є відновлення порушеного права позивача на отримання належних сум, а найефективнішим способом захисту є пряме судове зобов`язання відповідача здійснити відповідний перерахунок і виплату.
У зв`язку з цим позовні вимоги в частині, в якій позивач просить визнати протиправними дії щодо обчислення і виплати грошового забезпечення без урахування прожиткового мінімуму, суд розглядає як вимогу про визнання протиправною пов`язаної з цим бездіяльності відповідача та задовольняє її в цій частині, визнаючи протиправною бездіяльність військової частини щодо неприведення розмірів грошового забезпечення у відповідність до вимог закону. 
У тій частині, в якій позивач наполягає саме на формулюванні про протиправність «дій» з обчислення і виплати, що не створює додаткового способу захисту порівняно з установленою судом протиправною бездіяльністю та зобов`язанням здійснити перерахунок, позов фактично задоволенню не підлягає.
Щодо вимоги про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 перерахувати і виплатити грошове забезпечення та всі пов`язані виплати за період з 29.01.2020 по 19.05.2023 року.
Позивач просить зобов`язати військову частину НОМЕР_1 перерахувати і виплатити йому грошове забезпечення та всі інші належні додаткові види грошового забезпечення (грошову допомогу для оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, компенсацію за невикористані дні відпусток, одноразову грошову допомогу при звільненні тощо) за період з 29.01.2020 по 19.05.2023 з урахуванням відповідних розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня кожного календарного року.
Як зазначено вище, суд дійшов висновку, що у спірний період відповідач був зобов`язаний визначати посадовий оклад та оклад за військовим званням позивача, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного року, а не виходячи з фіксованого показника станом на 01.01.2018. У зв`язку з цим усі види грошового забезпечення, розмір яких залежить від зазначених окладів, підлягають перерахунку.
Разом з тим суд звертає увагу, що визначення конкретних сум грошового забезпечення та кожного з його видів, а також врахування вже виплачених сум належить до повноважень відповідача як роботодавця (суб`єкта владних повноважень) і передбачає проведення бухгалтерських розрахунків на підставі первинних облікових документів, які відсутні у розпорядженні суду. 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 245 КАС України, суд не підміняє собою орган публічної влади у частині здійснення таких розрахунків, а тому, вважає належним способом захисту зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення і пов`язаних виплат за спірний період з урахуванням правової позиції суду та з урахуванням раніше виплачених сум.
У зв`язку з цим, позовні вимоги в частині, в якій вони можуть бути витлумачені як вимога до суду визначити та стягнути конкретні грошові суми, задоволенню не підлягають через відсутність у суду необхідних даних для проведення відповідних розрахунків і з огляду на межі судового втручання в компетенцію суб`єкта владних повноважень. 
Натомість суд задовольняє позов у тій частині, в якій позивач просить зобов`язати відповідача здійснити перерахунок і виплату грошового забезпечення за визначений період.
Щодо інших позовних вимог та формулювань.
Позовні вимоги сформульовані позивачем узагальнено щодо «всіх інших додаткових видів грошового забезпечення», у тому числі грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористані дні відпусток, одноразової грошової допомоги при звільненні тощо. 
При цьому, судом із матеріалів справи не встановлено існування у позивача самостійного суб`єктивного права на кожен із перелічених видів виплат за кожен із років спірного періоду (зокрема, щодо наявності відповідних рапортів, наказів командира, відсутності підстав для відмови у наданні тієї чи іншої допомоги тощо).
Враховуючи, що предметом цього спору є насамперед правильність визначення базових елементів грошового забезпечення (посадового окладу та окладу за військове звання), суд вважає, що зобов`язання відповідача провести перерахунок грошового забезпечення з урахуванням прожиткового мінімуму на 1 січня відповідного року і здійснити виплату всіх пов`язаних з ним сум є достатнім та ефективним способом захисту порушеного права позивача. 
У тій мірі, в якій позов може бути зрозумілий як вимога визнати протиправною бездіяльність щодо кожного окремого виду виплат без наведення та дослідження усіх фактичних передумов для їх призначення, такі вимоги підлягають залишенню без задоволення як такі, що виходять за межі встановлених у справі обставин.
Отже, суд приходить до висновку, що: задоволенню підлягають вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо невиконання обов`язку провести перерахунок грошового забезпечення позивача за період з 29.01.2020 по 19.05.2023 відповідно до прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня кожного року, та в частині зобов`язання здійснити такий перерахунок і виплату належних сум з урахуванням уже виплачених сум; у решті позовних вимог у задоволенні позову слід відмовити.
Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище. 
Щодо інших доводів сторін, суд також зазначає, що у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.
Підстави для розподілу судових витрат у цій справі відсутні. 
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ВИРІШИВ:

адміністративний позов ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення перерахунку та не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 19.05.2023 із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня кожного календарного року.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 перерахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 29.01.2020 по 19.05.2023 року, усі належні за цей період додаткові види грошового забезпечення (у тому числі грошову допомогу для оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, компенсацію за невикористані дні відпусток, одноразову грошову допомогу при звільненні та інші виплати, розмір яких визначається виходячи з грошового забезпечення), виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, а саме: за період з 29.01.2020 по 31.12.2020 – із розрахунку 2102,00 грн; за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 – із розрахунку 2270,00 грн; за період з 01.01.2022 по 31.12.2022 – із розрахунку 2481,00 грн; за період з 01.01.2023 по 19.05.2023 – із розрахунку 2684,00 грн; з урахуванням раніше виплачених за цей період сум грошового забезпечення та сум грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористані дні відпусток, одноразової грошової допомоги при звільненні та інших виплат, розмір яких визначається виходячи з грошового забезпечення.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) 	
Відповідач:	Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_3 ) 	

Головуючий суддя 		Є.В. Печений