ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"10" лютого 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/4186/25	

Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р.В.,
розглянувши справу
за позовом Державного підприємства «АДМІНІСТРАЦІЯ МОРСЬКИХ ПОРТІВ УКРАЇНИ» (01135, м. Київ, проспект Берестейський, буд. 14; код ЄДРПОУ 38727770)
до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «РІВ.А.ХОЛДІНГ» (68610, Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Локомотивна, буд. 3; код ЄДРПОУ 25829351)
про стягнення 74 146,35 грн,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, Державне підприємство «АДМІНІСТРАЦІЯ МОРСЬКИХ ПОРТІВ УКРАЇНИ», звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «РІВ.А.ХОЛДІНГ», про стягнення 74 146,35 грн, з яких 6 542,32 грн 3% річних та 67 604,03 грн пені. 
В обґрунтування своїх вимог посилається на надання послуг відповідачу відповідно до укладеного між сторонами договору № 63-П-ІЗФ-24 від 04.10.2024, встановлення пунктом 3.2 договору обов`язку відповідача здійснити оплату протягом 15-ти банківських днів з дати виставлення рахунку, виставлення відповідних рахунків позивачем, здійснення відповідачем оплати наданих послуг з порушенням передбачених договором строків, нарахування за прострочку виконання зобов`язання 6542,32грн. 3% річних відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України та 67604,03грн. та пені на підставі п.6.3 договору.
Також посилається на Постанови НБУ та Закон України «Про платіжні послуги» щодо можливості здійснення платіжних операцій цілодобово кожного дня незалежно від того робочий це день чи вихідний, та як наслідок фактичне співпадіння банківського та календарного дня. Надав розрахунок заявлених до стягнення сум. З цих та більш детально викладених у позовній заяві підстав (а.с. 1-6 т.1) просить позов задовольнити.
Ухвалою суду від 20.10.2025 позовну заяву було залишено без руху, позивачу встановлено строк для усунення виявлених недоліків вказаної позовної заяви протягом 7 днів з дня її вручення (а.с 1 т.2 ).
22.10.2025 позивач через електронний суд надав відповідну заяву про усунення недоліків, в зв`язку з чим ухвалою від 27.10.2025 позовну заяву судом прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, справу ухвалено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами (а.с. 11-12 т.2). 
11.11.2025 відповідач через електронний суд надав відзив на позовну заяву, в якому вимоги позивача не визнав, посилаючись на встановлення умовами п.3.2 договору обов`язку здійснити оплату протягом 15-ти банківських днів з дати виставлення рахунку, тоді як позивач у своїх розрахунках фактично використовує календарні, а не банківські дні. Також вказує, що позивач помилково керується датою складання рахунків, тоді як умовами договору початок перебігу строку пов`язано з датою їх виставлення відповідачу для оплати.
Щодо застосування Постанови НБУ № 93 від 16.09.2021 зазначає, що вказана Постанова з 01.04.2023 змінює лише регламент роботи банківських установ щодо проведення платіжних операцій, але не строки розрахунків між суб`єктами господарювання. 
Також вказує, що підписана сторонами редакція договору розроблялась саме позивачем.
Вважає помилковим нарахування пені за день, коли контрагент виконав свої зобов`язання, посилаючись з цього приводу на практику Верховного Суду. Аналогічне правило вважає за необхідне застосовувати і до порядку нарахування відсотків річних. 
Відповідач надав власний розрахунок заявлених позивачем до стягнення сум, яким погодився з нарахуванням 13364,49грн. В решті вимог позивача просить відмовити. Більш детально заперечення відповідача викладені у відзиві на позовну заяву, а.с 15-17 т.2.
12.11.2025 відповідач через електронний суд надав ще один екземпляр відзиву на позов, який є тотожнім попередньому від 11.11.2025 (а.с. 39-41).
18.11.2025 позивач надав відповідь на відзив, в якій з доводами відповідача не погодився. Вказує на встановлення договором відповідальності відповідача за своєчасне отримання рахунків, вважає що строк на оплату слід розраховувати від дати складання рахунку, а не від дати його отримання відповідачем, при цьому надсилання рахунків відповідачу є лише додатковим нагадуванням про необхідність оплати. Посилається на позицію Верховного Суду, відображену у постановах Касаційного Господарського суду у складі Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 918/535/19 та від 12.19.2018 у справі № 910/22923/17.
Додатково обґрунтовує свою позицію стосовно того, що застосований у договорі термін «банківський день» фактично дорівнює «календарному дню. 
Також вказує на безпідставність заперечень відповідача щодо включення дня оплати в період прострочки, оскільки позивач в своїх розрахунках день оплати не відносить до періоду прострочення. Більш повно свої доводи виклав у відповіді на відзив (а.с. 69-71 т.2).
20.11.2025 відповідач через електронний суд надав заперечення на відповідь на відзив (а.с.79-81 т.2). в яких більш детально виклав свої заперечення стосовно порядку виставлення рахунків, принципу «банківський день – календарний день», початкових та кінцевих дат нарахування пені та відсотків. Проти доводів позивача заперечує. Як і раніше вважає обґрунтованим нарахування лише 13364,49грн., в решті вимог позивача просить відмовити.
Дослідивши матеріали справи та доводи сторін, суд встановив наступне.
Між сторонами по справі був підписаний договір № 63-П-ІЗФ-24 від 04.10.2024 про надання послуг, за яким позивач зобов`язався надати послуги з забезпечення здійснення вантажних операцій із використанням причалу портофлоту, а відповідач зобов`язався оплатити надані послуги (п.1.1 договору).
Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.
Згідно з п.1 ст.12 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Ч.1 ст.202 Цивільного Кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
З наведеного вбачається, що внаслідок укладання договору між сторонами виникли правовідносини, притаманні договорам надання послуг.
Згідно з ч.1 ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Ст.204 Цивільного кодексу України встановлює презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

На підтвердження факту надання послуг позивачем до матеріалів справи надано наступні Акти приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) (а.с.16-52 т.1 ):

Номер рахунку	Дата акту/рахунку	Сума акту/рахунку, грн.	
1919/15	06.03.2025	303193,61	
2062/15	16.03.2025	408203,38	
2200/15	21.03.2025	263088,66	
2229/15	24.03.2025	464760,98	
2300/15	27.03.2025	210970,39	
2338/15	30.03.2025	234386,18	
2717/15	03.04.2025	299036,46	
2818/15	06.04.2025	309881,1	
2975/15	13.04.2025	334368,84	
3104/15	23.04.2025	284616,13	
3143/15	23.04.2025	96089,94	
3178/15	27.04.2025	361095,1	
3264/15	30.04.2025	323218,12	
3525/15	04.05.2025	351550,42	
3763/15	09.05.2025	575949,17	
3794/15	11.05.2025	132985,09	
3863/15	14.05.2025	131930,16	
3910/15	16.05.2025	291894,79	
3926/15	19.05.2025	403399,64	
3972/15	22.05.2025	284483,75	
4029/15	23.05.2025	232821,36	
4141/15	30.05.2025	455085,35	
4544/15	05.06.2025	339892,33	
4683/15	08.06.2025	689627,88	
4657/15	12.06.2025	243938,39	
4665/15	15.06.2025	448521,31	
4692/15	16.06.2025	115972,86	
4781/15	19.06.2025	196333,34	
4797/15/К	21.06.2025	361801,72	
4828/15	24.06.2025	175654,57	
4980/15	30.06.2025	288432,28	
5342/15	04.07.2025	246908,53	
5391/15	06.07.2025	95108,96	
5465/15	09.07.2025	94795,99	
5658/15	20.07.2025	281992,93	
5705/15	22.07.2025	100098,01	
6221/15	04.08.2025	274645,06	

Також, як зазначено в наведеній таблиці, до матеріалів справи надані рахунки на оплату, виставлені позивачем, дата та сума в яких збігається з відповідними актами приймання-передачі (а.с. 92-129 т.1).
Факт надання послуг, їх вартість, здійснення оплати, а також надані документи на підтвердження цих обставин, сторонами не оспорюється. Заперечення сторін полягають у визначенні періодів прострочення оплати, а саме – щодо тлумачення застосованого у договорі терміну «банківський» день та чи дорівнює він календарному, а також що слід вважати датою виставлення рахунку, його складання чи надсилання контрагенту. 
З приводу визначення моменту «виставлення рахунку», суд вважає за необхідне зазначити наступне. 
Позивач ототожнює цей момент з датою складання рахунку, відповідач - з датою його отримання.
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що рахунок на оплату сам по собі не є первинним документом, а лише інформаційним документом, що містить платіжні реквізити для оплати товарів/послуг, і його відсутність не звільняє від обов`язку оплати. Зазначається, що рахунок не є відкладальною умовою чи підставою для прострочення кредитора, а основні докази постачання – це видаткові накладні та акти виконаних робіт, які підтверджують факт операції, на відміну від рахунку, який лише інформує про необхідність оплати. Такий правовий висновок міститься, наприклад, у Постанові КГС ВС від 17.12.2025 у справі № 922/272/25.
У справі, що розглядається, доказами виконання зобов`язань за договором та первинними документами на підтвердження господарської операції також є відповідні Акти приймання-передачі виконаних робіт, а не рахунки-фактури, які (рахунки-фактури) розглядаються лише як подія, настання якої починає перебіг 15ти денного строк на оплату. 
Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного Кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Ч.1 ст.627 Цивільного Кодексу України визначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч.1 ст.628 Цивільного Кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства
У тексті договору сторони питання строків оплати врегулювали у п.3.2, відповідно до якого «Оплата Замовником виставлених Виконавцем рахунків здійснюється ….. протягом 15 банківських днів з дати виставлення Виконавцем рахунку на оплату послуг».
Таким чином, сторони чітко визначили подію, настання якої обумовлює початок 15-ти денного терміну для здійснення оплати. 
Позивач посилається на наступне речення у цьому ж пункті договору, а саме, - «Своєчасне отримання від виконавця проєктів актів приймання-передачі наданих послуг та виставлених послуг відноситься до відповідальності Замовника». Зазначає, що за таких умов відповідач мав самостійно отримувати рахунки у дату їх складання та у будь-якому випадку починати відлік 15-ти денного строку саме з цієї дати, оскільки несвоєчасне отримання рахунків віднесено саме до відповідальності відповідача.
Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що відповідач жодним чином не ухилявся від отримання рахунків та не створював будь-яких перешкод чи надмірних вимог задля цього. Відповідач зазначає, що отримував рахунки через електронну пошту, надав скріншоти на підтвердження дат такого отримання, вважає таке отримання достатньою підставою для початку відліку строку на оплату. Зі свого боку позивач також не надає доказів ухилення відповідача від отримання рахунків, не посилається на будь-які заперечення відповідача щодо їх оформлення або порядку передачі або на якісь інші невдалі спроби вручення рахунків відповідачу. Суд також приймає до уваги, що момент складання позивачем рахунку-фактури знаходиться поза межами контролю відповідача і може не співпадати з датою складання відповідного акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг). За таких обставин, суд вважає що під «виставленням рахунку», вжитим сторонами у п.3.2 договору слід розуміти не момент складання позивачем такого рахунку, а момент доведення його змісту до відповідача, що в рамках цією справи відбувалось шляхом його надсилання на електронну адресу відповідача. 
Між сторонами також існують розбіжності з приводу тлумачення сторонами термінів «календарний» та «банківський» день в контексті умов договору та обчислення строків на оплату. 
Діюче законодавство України не містить чіткого визначення терміну «банківський день», разом з цим протягом певного часу склалась стала судова практика щодо значення цього терміну у господарських договорах та щодо тлумачення його змісту. Так, термін «банківський день» тлумачився як робочий день банку для виконання операцій, тобто відповідав операційному дню банку. З цього вбачалося, що неробочі дні в цю категорію не включалися та не враховувались у разі встановлення строку саме в «банківських днях». Слід також зазначити, що відповідно до Постанови Правління Національного банку України “Про затвердження Інструкції про виконання міжбанківських платіжних операцій в Україні в національній валюті”, яка втратила чинність 01.04.2023, банківський день у системі електронних платежів Національного банку означав позначений календарною датою проміжок часу, протягом якого виконуються технологічні операції, пов`язані з проведенням міжбанківських платіжних інструкцій через СЕП (систему електронних платежів) Національного банку. 
Однак відповідно до Постанови Правління НБУ “Про запровадження міжнародного стандарту ISO 20022 у платіжній інфраструктурі України” Національний банк України з 01 квітня 2023 року запровадив систему електронних платежів Національного банку України нового покоління – СЕП-4.0. Банки України, Державна казначейська служба України, Національний депозитарій України з 01 квітня 2023 року виконують міжбанківські платіжні операції через СЕП-4.0, у якій забезпечено можливість цілодобового режиму роботи 24/7 без зупинення роботи СЕП із виконання міжбанківських платіжних операцій. 
Таким чином, платіжна система працює постійно. Як на теперішній час, так і на момент підписання договору між сторонами по цій справі, а також на момент надання послуг з виконання робіт за цим договором, банківський день фактично збігається з календарним. 
За таких обставин суд погоджується з твердженнями позивача щодо здійснення розрахунку строків оплати виходячи з календарних днів, та вважає безпідставними твердження відповідача щодо виключення з цього строку неробочих днів. 

Стосовно доводів сторін щодо включення дня фактичної оплати у період прострочки суд зазначає наступне.
Відповідно з ч.2 ст.252 Цивільного Кодексу України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Згідно зі ст. 253 Цивільного Кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Ч.1ст. 255 Цивільного Кодексу України визначає, що якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.
Ст. 549 Цивільного Кодексу України вказує, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
З наведених правових норм вбачається, що день фактичної оплати, не включається до періоду нарахування пені, оскільки пеня нараховується лише за кожен повний день прострочення виконання зобов`язання.
Також у Постанові КГС ВС від 08.05.2019 у справі № 910/9078/18 зроблено наступний правовий висновок: «Правовий аналіз вказаних норм законодавства свідчать про те, що пеня може бути нарахована лише за кожен повний день прострочення виконання зобов`язання, а день фактичної поставки товару не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення пені.
У той же час із наданого Поліцією розрахунку пені судами встановлено, що її розрахунок було здійснено з урахуванням дня, в який відбулася поставка товару, що суперечить нормам чинного законодавства.
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 10.07.2018 у справі № 927/1091/17.»
За таких обставин суд вважає в цілому вірними твердження відповідача щодо відсутності підстав для включення дня оплати у період для нарахування санкцій. Разом з цим, суд констатує, що позивач і не включав день оплати в свої розрахунки, тобто фактично дотримувався вищевказаної правової позиції.

Відповідно до п.3.ч.3 ст.162 ГПК України, одним з документів які має містити позовна заява є обґрунтований розрахунок сум, що стягуються. 
Позивачем такий розрахунок наданий (а.с.15 т.1), зазначені в ньому суми співпадають заявленому розміру позовних вимог. Суд керується вказаним розрахунком для більш детального встановлення обставин, пов`язаних з нарахуванням пені та відсотків річних по кожній господарській операції. 
Слід зазначити, що до матеріалів справи надано рахунок № 2062/15 від 16.03.2025 на суму 408203, 38грн. (а.с 93 т.1), тоді як і позивач в своєму розрахунку (а.с.15 т.1) і відповідач у своєму контррозрахунку (а.с. 38 т.2) посилаються на інший рахунок - № 2062/15-К від 17.03.2025 на суму 357184,09грн., який до матеріалів справи не надано. Відповідач також надає докази отримання цього рахунку засобами електронного зв`язку 18.03.2025 (а.с. 20, зворотній бік, т.2). Враховуючи наведені судом доводи щодо порядку визначення 15-ти денного строку на здійснення оплати, посилання сторін у розрахунках саме на цей рахунок та на строк його оплати, дату його отримання відповідачем, суд не вбачає підстав для тверджень про прострочку його оплати. 
У ст. 15 Цивільного Кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ст. 16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного Кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного Кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного Кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Позивачем з посиланням на ч.2 ст.265 Цивільного Кодексу України заявлено до стягнення 6 542,32 грн 3% річних за прострочку виконання грошового зобов`язання за вказані у розрахунку періоди. 
Дійсно, згідно з ч.2 ст.625 Цивільного Кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Позивачем також заявлено до стягнення 67 604,03грн. пені згідно наданого розрахунку за перевищення встановлених договором строків оплати. 
Як передбачено частиною 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).
Згідно положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Ч.1 ст. 547 Цивільного Кодексу України встановлює, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. 
Стягнення пені з відповідача у розмірі подвійної облікової ставки НБУ у разі порушення строків оплати сторони узгодили у п.6.3 договору.

З урахуванням викладеного та враховуючи відомості викладені у розрахунку позивача, суд вважає обґрунтованим наступний розрахунок строків прострочки, пені та відсотків річних

Номер рах.	Дата напр. рахунку	Про-строчка з 	Дні про-стро-чки	Борг,грн.	Дата оплати	Сума оплати, грн.	Пеня, грн.	3%. річ., грн	
1919/15	10.03.2025	26.03.2025	0		26.03.2025	303193,61	0,00	0,00	
2062/15/К	18.03.2025	03.04.2025	0		03.04.2025	357184,09	0,00	0,00	
2200/15	24.03.2025	09.04.2025	1	263088,66	10.04.2025	100000	223,45	21,62	
-//-	24.03.2025	09.04.2025	6	163088,66	15.04.2025	163088,66	831,08	80,43	
2229/15	25.03.2025	10.04.2025	5	464760,98	15.04.2025	464760,98	1973,64	191,00	
2300/15	31.03.2025	16.04.2025	0		16.04.2025	210970,39	0,00	0,00	
2338/15	01.04.2025	17.04.2025	1	234386,18	18.04.2025	234386,18	199,07	19,26	
2717/15	04.04.2025	20.04.2025	2	299036,46	22.04.2025	299036,46	507,95	49,16	
2818/15	08.04.2025	24.04.2025	0		23.04.2025	309881,1	0,00	0,00	
2975/15	16.04.2025	02.05.2025	0		01.05.2025	334368,84	0,00	0,00	
3104/15	24.04.2025	10.05.2025	3	284616,13	13.05.2025	284313,13	725,19	70,18	
3143/15	25.04.2025	11.05.2025	3	96089,94	14.05.2025	96089,94	244,83	23,69	
3178/15	30.04.2025	16.05.2025	4	361095,1	20.05.2025	361095,1	1226,73	118,72	
3264/15	01.05.2025	17.05.2025	4	323218,12	21.05.2025	200000	1098,06	106,26	
-//-	01.05.2025	17.05.2025	6	123218,12	23.05.2025	123218,12	627,91	60,77	
3525/15	06.05.2025	22.05.2025	6	351550,42	28.05.2025	351550,42	1791,46	173,37	
3763/15	12.05.2025	28.05.2025	1	575949,17	29.05.2025	400000	489,16	47,34	
-//-	12.05.2025	28.05.2025	5	175949,17	02.06.2025	175949,17	747,18	72,31	
3794/15	13.05.2025	29.05.2025	4	132985,09	02.06.2025	132985,09	451,78	43,72	
3863/15	19.05.2025	04.06.2025	2	131930,16	06.06.2025	131930,16	224,10	21,69	
3910/15	20.05.2025	05.06.2025	7	291894,79	12.06.2025	291894,79	1735,37	167,94	
3926/15	21.05.2025	06.06.2025	10	403399,64	16.06.2025	403399,64	3426,13	331,56	
3972/15	23.05.2025	08.06.2025	10	284483,75	18.06.2025	284483,75	2416,16	233,82	
4029/15	27.05.2025	12.06.2025	5	232821,36	17.06.2025	232821,36	988,69	95,68	
4141/15	02.06.2025	18.06.2025	1	455085,35	19.06.2025	455085,35	386,51	37,40	
4544/15	06.06.2025	22.06.2025	4	339892,33	26.06.2025	339892,33	1154,70	111,75	
4683/15	17.06.2025	03.07.2025	0		26.06.2025	300000	0,00	0,00	
-//-	17.06.2025	03.07.2025	0		02.07.2025	389627,88	0,00	0,00	
4657/15	16.06.2025	02.07.2025	2	243938,39	04.07.2025	243938,39	414,36	40,10	
4665/15	17.06.2025	03.07.2025	6	448521,31	09.07.2025	448521,31	2285,62	221,19	
4692/15	17.06.2025	03.07.2025	7	115972,86	10.07.2025	115972,86	689,48	66,72	
4781/15	23.06.2025	09.07.2025	2	196333,34	11.07.2025	196333,34	333,50	32,27	
4797/15/К	30.06.2025	16.07.2025	15	361801,72	31.07.2025	361801,72	4609,25	446,06	
4828/15	26.06.2025	12.07.2025	19	175654,57	31.07.2025	175654,57	2834,54	274,31	
4980/15	01.07.2025	17.07.2025	14	288432,28	31.07.2025	288432,28	3429,58	331,89	
5342/15	07.07.2025	23.07.2025	12	246908,53	04.08.2025	246908,53	2516,44	243,53	
5391/15	08.07.2025	24.07.2025	13	95108,96	06.08.2025	95108,96	1050,11	101,62	
5465/15	14.07.2025	30.07.2025	7	94795,99	06.08.2025	94795,99	563,58	54,54	
5658/15	22.07.2025	07.08.2025	4	281992,93	11.08.2025	281992,93	958,00	92,71	
5705/15	24.07.2025	09.08.2025	3	100098,01	12.08.2025	100098,01	255,04	24,68	
6221/15	07.08.2025	23.08.2025	10	274645,06	02.09.2025	274645,06	2332,60	225,74	
									
Всього							43741,28	4233,03	

За таких обставин суд вважає вимоги позивача про стягнення 6 542,32 грн 3% річних та 67 604,03 грн пені таким, що підлягають задоволенню частково, а саме в частині стягнення 4233,03грн. 3% річних та 43741,28грн. пені.

У відповідності до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до п. 1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідним, ніж докази, надані на її спростування.
Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд також зазначає, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyondreasonabledoubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Аналогічну правову позицію викладено у Постанові ВС від 18.01.2021 по справі №915/646/18.
Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 р. (заява №4909/04), відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Відповідно до ст. 129 ГПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Керуючись ст. 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236, 237, 238, 239, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «РІВ.А.ХОЛДІНГ» (68610, Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Локомотивна, буд. 3; код ЄДРПОУ 25829351) на користь Державного підприємства «АДМІНІСТРАЦІЯ МОРСЬКИХ ПОРТІВ УКРАЇНИ» (01135, м. Київ, проспект Берестейський, буд. 14; код ЄДРПОУ 38727770) 4233,03 грн 3% річних, 43741,28 грн пені, 1567,35 грн витрат зі сплати судового збору.
3. У задоволенні решти позову відмовити.
4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне рішення складено та підписано 10 лютого 2026 р.

Суддя Р.В. Волков