Справа № 467/1366/25
3/467/1/26

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2026 року суддя Арбузинського районного суду Миколаївської області Явіца І.В., з участю секретаря судового засідання – Рожкової Т.М., особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 , прокурора – Пахомова О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка справу про притягнення до адміністративної відповідальності 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області, працюючого в ДУ «Південноукраїнська виправна колонія № 83», зареєстрований і фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; раніше до адміністративної відповідальності не притягувався,
за ч. 1 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачення, яке визнане судом доведеним

ОСОБА_1 , займаючи у період з 30 травня 2023 року по 17 червня 2024 року посаду поліцейського групи охорони об`єктів та публічної безпеки Южноукраїнського міського відділення Управління охорони в Миколаївській області і будучи відповідно до п. «з» ч. 1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції» № 1700- VII від 14 жовтня 2014 року суб`єктом, на якого поширюється дія цього Закону, маючи обов`язок подати до 17 липня 2024 року декларацію «При звільненні» за період з 01 січня 2024 року по 17 червня 2024 року, в порушення вимог абз. 1 ч. 2 ст. 45 Закону № 1700-VII, подав таку декларацію несвоєчасно і без поважних причини лише 13 серпня 2024 року.
Дії ОСОБА_1 , за таких обставин, уповноваженою на складання протоколу особою були кваліфіковані за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, як несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Позиція особи, яка притягається до адміністративної відповідальності

В судовому засіданні ОСОБА_1 обставини, що відображені у протоколі про адміністративне правопорушення, підтвердив, тим самим, повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, але просив суд врахувати, що у період, коли у нього виник обов`язок подання декларації типу «При звільненні», зокрема, з 27 червня 2024 року по 06 липня 2024 року, він проходив лікування з діагнозом дегенеративно-дистрофічне захворювання хребта у період гострої вертеброгенної люмбалгії дисків L4-L5 з м`язово-тонічним синдромом.
Внаслідок захворювання і поганого самопочуття на підставі рекомендацій лікаря приймав препарати, які негативно впливають на увагу і свідомість, а тому побоювався, що може допустити помилку при заповненні декларації, що мало б більш серйозні наслідки.
Вказав, що ніякого наміру приховати дані, які підлягають декларуванню, не мав, так як подана ним 13 серпня 2024 року декларація типу «Після звільнення» не містить у собі нових відомостей щодо майна і доходів, відмінних від тих, що були задекларовані раніше.
З цим, просив суд звільнити його від адміністративної відповідальності через малозначність правопорушення, врахувавши, зокрема, його позитивні характеристики за місцем роботи, відсутність фактів притягнення до адміністративної відповідальності та порушення строків декларування раніше, а так само і життєві обставини, що перешкодили своєчасному поданню декларації, у той час, як учинене ним правопорушення не спричинило шкоди правам та інтересам інших осіб і державі.
Прокурор в судовому засіданні із посиланням на матеріали справи вважав доведеним факт учинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, і просив притягнути його до адміністративної відповідальності із застосуванням санкції, що передбачена цією нормою.
У свою чергу, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, дослідивши матеріали справи у відповідності до положень ст. 252 КУпАП, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ураховуючи положення ст.ст. 245, 251, 280 цього ж Кодексу, аналізував наступні питання. 

Чи було вчинено адміністративне правопорушення

Суд встановив, що на підставі наказу №115/ос від 26 травня 2023 року ОСОБА_1 призначено на посаду поліцейського групи охорони об`єктів та публічної безпеки Южноукраїнського міського відділення Управління поліції охорони в Миколаївській області з присвоєнням йому першого спеціального звання поліції «рядовий поліції».
Відповідно до п. «з» ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» № 1700- VII від 14 жовтня 2014 року (далі – Закон №1700- VII) поліцейські є суб`єктами, на яких поширюється дія цього закону.
При цьому, ОСОБА_1 власноручно виконав підпис у зобов`язанні, із якого слідує,що перед призначення на зазначену вище посаду він був ознайомлений із засадами запобігання корупції, визначеними Законом № 1700- VII, у тому числі й про необхідність подання декларації після припинення діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави, за період не охоплений раніше поданою декларацією.
Наказом № 133/ос від 03 червня 2024 року капрала поліції ОСОБА_1 було звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 17 червня 2024 року.
Відповідно до абзацу першого частини 2 статті 45 Закону № 1700-VII особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а", "в"-"ґ" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, які припиняють діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом 30 календарних днів з дня припинення відповідної діяльності подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.
Встановлений ст. 45 Закону обов`язок подання суб`єктами декларування декларацій є імперативним і не ставиться Законом в залежність від будь-яких обставин (в тому числі, технічної, фізичної можливості суб`єкта декларування його реалізувати, внаслідок бездіяльності самого суб`єкта декларування, незнання закону тощо).
А обов`язок належної підготовки суб`єкта декларування для своєчасної її подачі покладається на самого суб`єкта декларування.
Відповідно, якщо ОСОБА_1 було звільнено зі служби в поліції з 17 червня 2024 року, то, починаючи з наступного дня, і протягом 30 календарних днів, тобто, до 17 липня 2024 включно, він був зобов`язаний подати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування «При звільненні», за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.
Тобто, за період з 01 січня 2024 року по 17 червня 2024 року.
Але як вбачається із самої декларації, вона була подана лише 13 серпня 2024 року об 11 год.00 хв., тобто, по сплину 26 днів із дня, коли закінчився 30 – денний строк для її подання.
Тим самим, суд вважає доведеним факт того, що ОСОБА_1 несвоєчасно подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави, після припинення діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави, виду «Після звільнення».
У свою чергу, відповідальність за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП настає у разі несвоєчасного подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Тобто, для кваліфікації несвоєчасного подання декларації як адміністративного правопорушення необхідна наявність сукупності двох обставин, а саме: 1) сам факт несвоєчасного подання та 2) відсутність у суб`єкта декларування поважних причин порушення термінів подання декларації.
Бо у цьому випадку законодавець установлює відсутність поважних причин несвоєчасного подання декларації як принципового (обов`язквого) елементу складу правопорушення.
Аналізуючи питання наявності/відсутності у ОСОБА_1 поважних причин несвоєчасного подання декларації типу «При звільненні», суд враховує, що під поважними причинами розуміють об`єктивну неможливість подати вчасно декларацію, зокрема, у зв`язку з хворобою і перебуванням на лікуванні або внаслідок стихійного лиха (повені, пожежі, землетрусу), у тому числі, технічних збоїв офіційного веб-сайту Національного агентства з питань запобігання корупції, витребуванням відомостей, необхідних для внесення до декларації, перебуванням (триманням) під вартою, тощо.
Стосовно даної конкретної ситуації, то суд вважає, що об`єктивних причин і обставин, які б дійсно істотно перешкодили ОСОБА_1 вчасно подати декларацію у строк до 17 липня 2024 року включно, не було.
Суд враховує наявну у справі інформацію про перебування ОСОБА_1 на лікуванні у період з 27 червня 2024 року по 06 липня 2024 року, проте, обов`язок подати декларацію тривав у період з 18 червня 2024 року по 17 липня 2024 року. 
З приводу пояснень ОСОБА_1 про лікарські препарати, які він приймав у зв`язку з хворобою, то суд не має спеціальних знань у сфері фармакології і медицини аби мати змогу оцінити їх вплив на здатність заповнити і подати декларацію, з огляду й на те, що такого роду обставини підлягають доказуванню, принаймні, за допомогою висновку експерта, у тому числі й стосовно їх дії на конкретну особу.
Крім цього, у суду немає інших джерел, окрім пояснень самого ОСОБА_1 , стосовно негативного впливу лікарських препаратів на увагу, що позбавляє можливості перевірити ці твердження і встановити їх дійсність. 
Іншими словами, суд не має змогу перевірити тривалість прийому цих препаратів, їх дозування, у тому числі, наявність побічних ефектів і взагалі чи дійсно вони були вжиті та оцінити їх вплив на можливість концентрувати увагу, зокрема, на протязі 30 днів.
Натомість, справа містить у собі відомості, що з 08 липня 2024 року по 05 серпня 2024 року ОСОБА_1 знаходився на амбулаторному лікуванні, тобто, без госпіталізації, і його стан не міг перешкоджати вчасній подачі декларації.
Відповідно, означені ОСОБА_1 причини несвоєчасної подачі декларації є виключно субактивними, а тому не можуть бути визнані дійсно поважними.
Відповідно, суд встановив, що було вчинене адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, а саме: несвоєчасне подання без поважних причин декларацій «При звільненні» особи, уповноваженої на виконання місцевого самоврядування, після припинення діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави.

Чи винна ця особа у вчиненні адміністративного правопорушення 

Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, підтверджується комплексом доказів, що зібрані і надані уповноваженою особою.
Протокол за своїм змістом відповідає вимогам ч. 1 ст. 256 КУпАП України, у тому числі й у частині викладу суті правопорушення і ознак його складу, а тому підстав для визнання його недопустимим доказом немає.
Відображені у ньому обставини, зокрема, щодо часу і способу вчинення правопорушення підтверджуються долученими до протоколу доказами, які суд визнає допустимим і належними, а так само і достатніми для доведення кожного факту, що інкримінується.
Підстав сумніватись у достовірності доказів у суду також немає.
Зокрема, справа містить докази стосовно статусу особи, уповноваженої на виконання функцій держави, дати звільнення із служби (припинення діяльності, пов`язаної із виконанням функцій держави), факту ознайомлення ОСОБА_1 із обов`язком подати декларацію, у тому числі й після звільнення, а так само і відсутності у нього об`єктивних обставин, які перешкоджали вчасному її поданню.
Звідси суд вказує, що ця справа повністю забезпечена доказами у їх розумінні згідно із ст. 251 КУпАП, які у своїй сукупності дають повне уявлення про дійсність у діянні ОСОБА_1 усіх ознак складу інкримінованого йому правопорушення.
Тому у ракурсі установлених фактичних обставин справи, шляхом встановлення юридично значущих ознак, визначення правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння інкримінованому складу правопорушення, суд приходить до висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Чи підлягає порушник адміністративній відповідальності

Обставин, що виключають адміністративну відповідальність, передбачених ст.ст. 18-20 КУпАП, суд не встановив.
Але проаналізувавши заяву ОСОБА_1 про малозначність учиненого ним правопорушення у контексті встановлених обставин справи, суд погоджується із можливістю застосування у цьому випадку положень ст. 22 КУпАП, яка передбачає, що при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.
Закон не визначає критеріїв малозначності, але ВС ККС у постанові від 06 листопада 2024 року у справі № 367/6150/19 вказав, що специфіка визначення малозначності діяння полягає у встановленні обов`язкової сукупності трьох умов: 1) формальна наявність у вчиненому діянні ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого КК, тобто всіх тих передбачених у законі об`єктивних і суб`єктивних ознак, що у відповідній статті (частині статті) Особливої частини КК характеризують певний склад кримінального правопорушення. Діяння, яке не містить хоча б однієї ознаки складу кримінального правопорушення, не може визнаватися малозначним. Якщо істотність матеріальної (майнової чи фізичної) шкоди визначена безпосередньо в кримінальному законі шляхом закріплення конкретного розміру шкоди, яка має бути завдана в разі вчинення відповідного кримінального правопорушення, то недосягнення цього рівня шкоди свідчить про відсутність у діях особи кримінальної протиправності, що унеможливлює звернення до ч. 2 ст. 11 КК;
2) малозначне діяння не становить суспільної небезпеки, яка є типовою для певного кримінального правопорушення. Це виражається в тому, що воно не заподіює взагалі шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству чи державі, або заподіює їм явно незначну (мізерну) шкоду;
3) малозначне діяння не повинно бути суб`єктивно спрямоване на заподіяння істотної шкоди.
Положення про малозначність діяння може розцінюватися як законодавчо закріплений засіб подолання колізії між формальною (кримінальна протиправність) і матеріальною (суспільна небезпека) ознаками кримінального правопорушення. Вирішуючи питання про те, чи є діяння малозначним, необхідно враховувати не тільки фактично заподіяну шкоду, але й те, на що було спрямовано діяння і до яких втрат могло призвести.
Тож, окреслені ВС орієнтири щодо визначення малозначності правопорушення у сукупності з обставинами конкретно цієї справи, дозволяють суду виснувати, що учинене ОСОБА_1 правопорушення можливо вважати малозначним. 
По перше, у його діянні наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 712-6 КУпАП.
По друге, характер правопорушення у сукупності із даними про особу ОСОБА_1 і ступінь його вини, дозволяють говорити про те, що учинене ним діяння істотно знижує суспільну небезпеку правопорушення.
У цьому контексті суд враховує, що ОСОБА_1 фактично подав декларацію за означений у протоколі період, хоч і з порушенням встановленого законом терміну, але з власної ініціативи.
До цього ж, при аналізі змісту декларацій за період за 2022-2024 роки відносно змісту декларації «При звільненні», то станом на 13 серпня 2024 року вбачається відсутність будь-яких змін у майновому стані ОСОБА_1 , зокрема, у частині придбання/відчуження рухомого/нерухомого майна чи отримання грошових коштів від сторонніх осіб, окрім як від роботодавця та банківських установ.
Тому достатньо очевидно, що будь-якого наміру приховати доходи і тим самим завдати шкоди інтересам держави чи суспільства у ОСОБА_1 не було.
При цьому, щорічні декларації за 2022, 2203, 2204 роки були подані ним у встановлений Законом № 1700-VII строк.
Все це у сукупності свідчить про відсутність бажання уникнути фінансового моніторингу доходів.
Отже, допущене ОСОБА_1 порушення терміну подання декларації носило формальний характер і не спричинило ніяких наслідків, у тому числі й шкоди державним та /або суспільним інтересам.
Суд бере до уваги також і те, що стаття 172-6 КУпАП встановлює відповідальність за порушення вимог фінансового контролю, які хоч і відносяться до порушень, пов`язаних з корупцією відповідно до Глави 13-А КУпАП, однак, не свідчать про корупцію у її загальноприйнятому розумінні.
А її санкція не є однією з найсуворіших серед передбачених КУпАП.
У той час, яка законодавець не ввів заборону на застосування ст. 22 КУпАП у справах, передбачених ст. 172-6 КУпАП (див. примітку до ст. 22 КУпАП).
У контексті аналізу інформації про особу ОСОБА_1 , суд вважає його репутацію прийнятною, а поведінку – законослухняною, оскільки відсутні будь-які відомості, які свідчать про факти його недопустимих проявів у місці постійного проживання чи роботи, а також і про факти притягнення його адміністративної відповідальності, як загалом, так і за правопорушення, що пов`язані із корупцією.
Натомість, ОСОБА_1 позитивно характеризується як за попереднім, так і за теперішнім місцем роботи, у тому числі, й отримував подяку під час служби у поліції охорони за вагомий внесок у забезпечення захисту свобод, суверенітету і територіальної цілісності України.
Що дає суду підстави вважати, що застосування до нього положень ст. 22 КУпАП буде достатнім для здійснення на нього вихованого пливу і запобіганню вчинення нових правопорушень.
По третє, суд встановив, що допущене ОСОБА_1 діяння не було суб`єктивно спрямоване на заподіяння істотної шкоди державним чи суспільним інтересам, чи правам і свободам громадян.
Зокрема, на це вказує невстановленість у нього наміру приховати доходи і майно у сукупності із його поясненнями, за яких він мав суб`єктивні підстави побоюватись допустити помилку при заповненні декларації через лікування препаратами, які знижують здатність до концентрації і уваги.
Адже у такому випадку, наслідки могли б бути більш істотними, як для нього самого, так і для інтересів держави. 
Водночас, суд не встановив обставин, що згідно ст. 35 КУпАП здатні обтяжити відповідальність за адміністративне правопорушення.
Тому, з мотивів, що викладені вище, оцінюючи у сукупності дії, ступінь вини, наслідки та ставлення ОСОБА_1 до допущеного порушення, його поведінку до та після вчинення правопорушення, відсутність суспільної шкоди від його діяння, з урахуванням даних про його особу, суд вважає можливим застосувати положення ст.22 КУпАП і звільнити його від адміністративної відповідальності у зв`язку з малозначністю вчиненого адміністративного правопорушення, обмежившись усним зауваженням.
І на підставі ч.2 ст. 284 КУпАП закрити провадження у справі. 

Інші питання, що вирішуються судом при винесенні постанови 

Судовий збір не підлягає стягненню із ОСОБА_1 , так як він не піддається адміністративному стягненню.
Заходи забезпечення провадження у справі про адміністративне правопорушення не застосовувались.
З цих мотивів, керуючись ст.ст. 22, 245, 246, 280, 283,284 КУпАП, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Звільнити ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, на підставі ст. 22 цього ж Кодексу у зв`язку із малозначністю учиненого правопорушення.
Оголосити ОСОБА_1 усне зауваження.
На підставі ч. 2 ст. 284 КУпАП – провадження у справі закрити.
Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 10 (десяти) днів з дня її винесення.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на неї.
Строк пред`явлення постанови до виконання - три місяці з дня її винесення. 

Суддя           Ірина Явіца