09.02.26
22-ц/812/526/26

Справа № 487/4454/25 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Провадження №22-ц/812/526/26

Постанова
Іменем України

09 лютого 2026 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого Кушнірової Т.Б.,
суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О., 
із секретарем Шурмою Є.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВА-НОВА» на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва постановлену 25 грудня 2025 року під головуванням судді Щербини С.В., у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Іннова Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а:

Заочним рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2025 року задоволено позов ТОВ «Іннова Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Іннова Фінанс» заборгованість за кредитним договором №5875731024 від 30 жовтня 2024 року у розмірі 34580 грн, в тому числі заборгованість за тілом кредиту в розмірі 14000,00 грн, заборгованість за процентами 20580 грн, а також 2 422 грн 40 коп. судового збору.
24 грудня 2025 року ТОВ «ІННОВА-НОВА» (назву змінено з ТОВ «Іннова Фінанс») звернулось до Заводського районного суду м. Миколаєва з заявою про ухвалення додаткового рішення по справі.
Заява обґрунтована тим, що судом першої інстанції при ухваленні судового рішення від 11 грудня 2025 року не вирішено питання про розподіл витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогуу розмірі 5000 грн.
25 грудня 2025 року ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва відмовлено у задоволенні заяви ТОВ «ІННОВА-НОВА» про ухвалення додаткового рішення у вказаній справі.
Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, при ухваленні заочного судового рішення у даній справі від 11 грудня 2025 року не вирішувалося питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, оскільки наведений позивачем у позовній заяві попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат містив лише витрати на сплату судового збору в сумі 2422,40 грн і до закінчення проведення судового засідання у справі останнім не заявлено про наявність таких витрат та не подано відповідних доказів.
Лише 24 грудня 2025 року при поданні заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат представником позивача подано відповідні докази, зокрема Акт №3351208001 приймання-передачі наданих послуг до Договору №06-05/2025 про надання правничої допомоги від 06 травня 2025 року, який складено 23 грудня 2025 року.
Посилаючись на зазначене та висновки викладені у постановах Верховного Суду у справі №907/568/22 від 02 квітня 2024 року та у справі №904/1377/22 від 07 лютого 2024 року дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви позивача про ухвалення додаткового судового рішення.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції представник ТОВ «ІННОВА-НОВА» подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржувану ухвалу районного суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до Заводського районного суду м. Миколаєва.
Мотивуючи апеляційну скаргу вказує на те, що висновок суду про відсутність правових підстав для компенсації за рахунок відповідача витрат на правничу допомогу є помилковим та передчасним.
Зазначає, що ним виконано всі зобов`язання щодо надання правової допомоги, які передбачені договором, дотримано вимоги процесуального закону щодо своєчасного заявлення, належного обґрунтування та документального підтвердження понесених витрат. У позовні заяві заявлялось про стягнення витрат на правову допомогу та зазначалось, що документальне підтвердження таких витрат буде скеровано до суду разом з заявою про ухвалення додаткового рішення протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення. Рішення Заводським районним судом м. Миколаєва ухвалено 11 грудня 2025 року, а тому з часу його фактичного отримання заявником надано належні та допустимі докази на підтвердження фактично понесених судових витрат. 
Суд не здійснив оцінку вказаних доказів та безпідставно відмовив у задоволенні заяви, що на думку позивача, є істотним процесуальним порушенням права на ефективний судових захист.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідачка не скористалася.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав. 
Із матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Іннова Фінанс» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути 34 580 грн заборгованості за кредитним договором та 2 422 грн судового збору. 
В позовній заяві вказано, що «попередній розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, складає суму судового збору у розмірі 2 422 грн 40 коп. та витрати на надання професійної правничої допомоги у розмірі 5 000 грн. Документальне підтвердження судових витрат в частині надання ТОВ «Іннова Фінанс» професійної правничої допомоги буде скеровано до суду разом із заявою про ухвалення додаткового рішення, в строк, встановлений ч. 8 ст. 141 ЦПК України, що не перевищує п`ять днів з моменту винесення судом рішення по справі».
До позовної заяви додано квитанцію про сплату судового збору у розмірі 2 422 грн 40 коп.
11 грудня 2025 року Заводський районний суд м. Миколаєва ухвалив заочне рішення, яким позов ТОВ «Іннова Фінанс» задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Іннова Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 30 жовтня 2024 року у розмірі 34 580 грн, а також 2 422 грн 40 коп. судового збору.
24 грудня 2025 року ТОВ «Іннова-Нова» подало заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.
У заяві представник ТОВ «Іннова-Нова» зазначає, що надав правову допомогу за ведення його справи у суді першої інстанції у загальному розмірі 5 000,00 грн, що підтверджується договором про надання правничої допомоги від 06 травня 2025 року, актом приймання -передачі наданих послуг, заявкою про надання послуг. Крім того, вважає, що оскільки заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2025 року до підсистеми «Електронний суд» ЄСІТС надійшло 23 грудня 2025 року, 5- денний термін на подання доказів в частині понесених позивачем витрат на надання професійної правничої допомоги, не пропущений. 
До заяви додані: договір про надання правничої допомоги від 06 травня 2025 року №06-05/2025, Акт приймання-передачі наданих послуг№3351208001 від 23 грудня 2025 року, заява про надання послуг №3351208001 від 19 червня 2025 року та платіжна інструкція №73 від 23 грудня 2025 року.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Частинами першою та другою статті 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною першою статті 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 21 липня 2025 року у справі № 909/399/24 (провадження № 12-37гс25) вказала:
«- право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, виходячи з положень статей 124, 129 ГПК України кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду;
- процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів (постанови КГС ВС від 27 січня 2022 року у справі № 921/221/21 та від 31 травня 2022 року у справі № 917/304/21);
- заяву щодо вирішення питання про стягнення витрат необхідно залишити без розгляду, якщо докази були надані поза межами строку, без клопотання про поновлення цього строку та обґрунтування поважності причин його пропуску (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15ц);
- потрібно розрізняти наслідки несвоєчасного подання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів на підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи. Неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів на підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду (постанова Першої судової палати КЦС ВС від 29 червня 2022 року у справі №161/5317/18)».
Аналогічне положення законодавець виклав у частині восьмій статті 141, частині першій статті 246 ЦПК України.
У даній справі заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва по суті спору ухвалено 11 грудня 2025 року, позивачем у прохальній частині позовної заяви не заявлялось про стягнення судових витрат на правничу допомогу, докази на підтвердження їх розміру подані 24 грудня 2025 року, тобто після спливу п`ятиденного строку після ухвалення судового рішення.
Водночас, врахувавши, що позивач у позовній заяві вказав 5 000 грн як орієнтовний розмір судових витрат, які очікує понести у зв`язку з розглядом цієї справи в суді першої інстанції, а долучені ним докази (зокрема, договір про надання правничої допомоги від 06 травня 2025 року №06-05/2025, заява про надання послуг №3351208001 від 19 червня 2025 року) до ухвалення судом першої інстанції рішення по суті спору від 11 грудня 2025 року і зміст заяви не містить обґрунтування поважних причин неподання відповідачем доказів, що підтверджують розмір судових витрат, до закінчення судових дебатів у справі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції. 
Адже, до закінчення судових дебатів у справі та на час ухвалення судового рішення 11 грудня 2025 року, позивач, крім договору про надання правової допомоги від 06 травня 2025 року, міг надати додану до заяви про ухвалення додаткового рішення заяву про надання послуг №3351208001 від 19 червня 2025 року в якій визначено найменування послуг та ціна. 
Із змісту п.3.4.1 вказаного договору сторони погодили, що оплата послуг виконавця може здійснюватись й до укладення сторонами Акту наданих послуг, за рішенням виконавця, про що зазначається в відповідній заявці.
Згідно з датами зазначених документів вони були виготовлені ще на час подання позовної заяви. Тому, не було жодних перешкод подати суду відповідні копії до закінчення судових дебатів.
Акт приймання – передачі від 23 грудня 2025 року, який позивач додав до заяви про ухвалення додаткового рішення датовані після ухвалення судового рішення. Проте сторони домовилися про конкретну ціну послуг ще до підписання позовної заяви, зокрема визначили у п.п 2,3 заявки про надання послуг від 19 червня 2025 року, що сторони погодили загальну вартість послуг у 5 000 грн та визначили момент, коли позивач має її сплатити («у строк, що не перевищує 5 робочих днів з дати складення Акту приймання -передачі наданих послуг»).
Можливості не вносити гонорар у разі відмови у задоволенні позову сторони не передбачили. Тому у позивача не було достатніх і обґрунтованих підстав не подати розрахунок судових витрат до закінчення судових дебатів. Погоджений сторонами строк сплати гонорару на цей висновок не впливає. 
З огляду на викладене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність поважних причин неподання позивачем доказів його витрат на професійну правничу допомогу до закінчення судових дебатів. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що оскільки заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2025 року, позивач отримав 24 грудня 2025 року, тому 5- денний термін щодо подання доказів не пропущений, є помилковим, та пов`язаний з невірним тлумаченням ч.8 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає обов`язок сторони подати відповідні докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВА-НОВА» залишити без задоволення, а ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2025 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Головуючий 

Судді:

_____________________
Повне судове рішення складено 10.02.2026 р.