КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 січня 2026 року м. Київ справа №320/61296/24
Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Леонтовича А.М., суддів: Лисенко В.І., Терлецької О.О. розглянувши за правилами загального позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Первинної профспілкової організації працівників водного транспорту державного університету інфраструктури та технологій

до Кабінету Міністрів України

треті особи: Національний транспортний університет, Міністерство освіти і науки України 

про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акту, зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в:
I. Зміст позовних вимог
До Київського окружного адміністративного суду звернулась Первинна профспілкова організація працівників водного транспорту державного університету інфраструктури та технологій (далі – позивач) з позовом до Кабінету Міністрів України (далі – відповідач), треті особи: Національний транспортний університет (далі - третя особа 1), Міністерство освіти і науки України (далі - третя особа - 2) в якому просить:
- визнати протиправними та скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.08.2024 № 727-р “Про реорганізацію Державного університету інфраструктури”.
II. Позиція позивача та заперечення відповідача
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на його думку реорганізація Державного університету інфраструктури та технологій (далі - ДУІТ) шляхом приєднання до Національного транспортного університету (ддалі - НТУ) означає його повну ліквідацію, що тягне за собою звільнення усіх співробітників ДУІТ, включно із науково-педагогічними, з роботи. Вважає, що оскільки після реорганізації Державний університет інфраструктури та технологій буде припинено як юридичну особу, а укладені трудові договори будуть розірвані з ініціативи роботодавця або з інших, визначених у законі підстав, на його думку така реорганізація у будь-якому випадку зумовить масове вивільнення працівників, що складає близько 600 осіб. 
Зазначає, що прийняття Кабінетом Міністрів України розпорядження № 727-р здійснене з порушенням законодавства України, порушує права та свободи і законні інтереси, позивача. Вказує, що наявні очевидні ознаки протиправності оскаржуваного розпорядження, оскільки останнє є таким, що прийняте з порушенням процедури його прийняття, не вчинено дій, передбачених Регламентом КМУ.
Відповідачем подано відзив на позовну заяву у якому він заперечує проти задоволення позовних вимог з підстав їх необґрунтованості.
Третіми особами подано пояснення щодо позовної заяви, у яких зазначають про правомірність оскаржуваного розпорядження та безпідставність позовних вимог. 
III. Процесуальні дії у справі
14.08.2024 позивач звернувся із позовом до суду.
02.01.2025 ухвалою суду заяву Первинної профспілкової організації працівників водного транспорту державного університету інфраструктури та технологій про вжиття заходів забезпечення позову, викладеної у пунктах 2 та 3 прохальної частини позовної заяви - повернуто без розгляду.
02.01.2025 ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено здійснювати розгляд за правилами загального позовного провадження. Розпочато підготовку справи до судового розгляду та призначено підготовче засідання на 18 січня 2025 року о 14.00 год. Залучено в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору - Національний транспортний університет (код згідно з ЄДРПОУ 02070915, місцезнаходження: 01010, м. Київ, вул. М. Омеляновича-Павленка, 1,).
11.02.2025 від представника позивача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
06.03.2025 від представника відповідача до суду надійшла заява про продовження строку на подання відзиву на позовну заяву.
14.03.2025 від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву. Від представника відповідача до суду надійшла заява про залучення до участі у справі у якості третьої особи Міністерства освіти і науки України.
18.03.2025 в судове засідання з`явились сторони, представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх, представник відповідача заперечував проти задоволення позову, просив у задоволені позову відмовити. Вислухавши думку сторін дослідивши матеріали справи, протокольною ухвалою суду залучено до розгляду у справу третю особу Міністерство освіти і науки України та відкладено розгляд справи до 06.05.2025 до 14:00.
21.03.2025 від Національного транспортного університету надійшли письмові пояснення щодо позовної заяви.
25.03.2025 від Міністерства освіти і науки України надійшли письмові пояснення щодо позовної заяви та заява про розгляд справи без участі Міністерства освіти і науки України.
01.04.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.
06.05.2025 в судове засідання з`явились сторони, дослідивши матеріали справи, вислухавши думку сторін суд на місці ухвалив розгляд справи призначити на 02.06.2025 о 14:30.
Від представника відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив.
30.05.2025 від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів.
02.06.2025 в судове засідання з`явились сторони, дослідивши матеріали справи, вислухавши думку сторін суд на місці ухвалив призначити справу на 01.07.2025 о 14:30.
12.06.2025 від представника позивача надійшли письмові пояснення.
30.06.2025 від представника позивача до суду надійшло клопотання про витребування доказів.
01.07.2025 в судове засідання з`явились сторони, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з урахуванням думки сторін, судом оголошено перерву до 05.08.2025 до 14:00.
01.07.2025 ухвалою суду витребувано докази по справі
17.07.2025 від представника відповідача до суду надійшли додаткові пояснення.
30.07.2025 від представника Національного транспортного університету до суду надійшло клопотання про долучення доказів.
05.08.2025 в судове засідання сторони не з`явились, суд на місці ухвалив відкласти розгляд справи на 18.09.2025 о 14:00.
16.09.2025 від представника позивача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
18.09.2025 в судове засідання сторони не з`явились, суд на місці ухвалив відкласти розгляд справи на 23.10.2025 о 14:00.
23.10.2025 в судове засідання з`явились сторони, від представника позивача та від представників третіх осіб до суду надійшли клопотання про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження, дослідивши матеріали справи, вислухавши думку сторін суд на місці ухвалив закрити підготовче провадження, подальший розгяд справи по суті здійснювати колегією суддів в порядку письмового провадження.
IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини
Згідно із відомостями, зазначеними у Статуті Державного університету інфраструктури та технологій, його засновником є Кабінет Міністрів України та заснований на державній формі власності, підпорядкована Міністерству освіти і науки України і є неприбутковою установою. Майно ДУІТ є державною власністю. Міністерство освіти і науки України є органом управління, якому підпорядкований ДУІТ. Відповідно Державний університет інфраструктури та технологій за своєю організаційно-правовою формою та статусом є закладом вищої освіти державної форми власності. Такий заклад за законом належить до виду установи, яка є юридичною особою публічного права.
Міністерство освіти і науки України звернулось до Кабінету Міністрів України із проєктом розпорядження щодо реорганізації Державного університету інфраструктури та технологій (код згідно з ЄДРПОУ 41330257) шляхом приєднання його до Національного транспортного університету (код згідно з ЄДРПОУ 02070915).
Згідно пояснювальної записки відповідача 2 до проекту розпорядження Кабінету Міністрів України «Про реорганізацію Державного університету інфраструктури та технологій» зазначено: 
Мета - Створення освітньо-дослідницького середовища.
Обґрунтування необхідності прийняття акта - в умовах стратегічного розвитку вищої освіти важливим є модернізація мережі закладів вищої освіти. Постає питання щодо створення потужних університетів з метою задоволення потреб регіонального ринку праці у відповідних фахівцях та покращення конкурентних можливостей здобуття якісної вищої освіти.
Зважаючи на тенденцію до скорочення кількості бюджетних підприємств, установ, організацій пропонується приєднати Державний університет інфраструктури та технологій до Національного транспортного університету.
Основні положення проекту акта - проектом розпорядження пропонується реорганізувати Державний університет інфраструктури та технологій шляхом приєднання його до Національного транспортного університету.
Правові аспекти - Закон України «Про вищу освіту» та Цивільний кодекс України.
Фінансово-економічне обґрунтування - реалізація проекту акта не потребує додаткового фінансування з державного чи місцевого бюджетів.
Реорганізація буде здійснена в межах бюджетних призначень, передбачених Міністерству освіти і науки України.
Позиція заінтересованих сторін - проект акта не потребує проведення громадського обговорення відповідно до вимог Порядку проведення консультацій з громадськістю з питань формування та реалізації державної політики, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 листопада 2010 року № 996 «Про забезпечення участі громадськості у формуванні та реалізації державної політики».
Проект акта не стосується питань функціонування місцевого самоврядування, прав та інтересів територіальних громад, місцевого та регіонального розвитку, соціально-трудової сфери, прав осіб з інвалідністю, функціонування і застосування української мови як державної.
Проект акта не стосується сфери наукової та науково-технічної діяльності.
Проект акта надіслано листом МОН від 04.06.2024 № 1/9889-24 до Національного агентства з питань запобігання корупції для визначення необхідності проведення антикорупційної експертизи (реєстраційний № 64473/0/03-24 від 05.06.2024).
Оцінка відповідності - у проекті акта відсутні положення, що стосуються зобов`язань України у сфері європейської інтеграції; прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод; впливають на забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків; містять ризики вчинення корупційних правопорушень та правопорушень, пов`язаних з корупцією; створюють підстави для дискримінації.
Громадська антикорупційна, громадська антидискримінаційна та громадська гендерно-правова експертизи не проводились.
Прогноз результатів - реалізація проекту акта не матиме впливу на ринкове середовище, забезпечення захисту прав та інтересів суб`єктів господарювання, громадян і держави; розвиток регіонів, підвищення чи зниження спроможності територіальних громад; ринок праці, рівень зайнятості населення; громадське здоров`я, покращення чи погіршення стану здоров`я населення або його окремих груп; екологію та навколишнє природне середовище, обсяг природних ресурсів, рівень забруднення атмосферного повітря, води, земель, зокрема забруднення утвореними відходами, інші суспільні відносини.
Згідно висновку Міністерства юстиції України за результатами правової експертизи проекту розпорядження Кабінету Міністрів України «Про реорганізацію Державного університету інфраструктури та технологій» загальна підсумкова оцінка: відповідний із зауваженням щодо недотримання вимог нормопроєктувальної техніки.
Розробник: Міністерство освіти і науки України.
Правові підстави прийняття (схвалення) акта - пункт 1 частини першої статті 31 Закону України «Про вищу освіту».
Антикорупційна експертиза - У проекті розпорядження відсутні корупціогенні фактори.
Оцінка відповідності проекту акта законодавства Конституції та законам України, іншим актам законодавства - відповідний (чек-лист 1).
Оцінка відповідності проекту акта законодавства принципу недискримінації (антидискримінаційна експертиза) - відповідний (чек-лист 2).
Оцінка відповідності проекту акта законодавства вимогам нормопроєктувальної техніки невідповідний (чек-лист 3).
Оцінка відповідності проекту акта законодавства принципу забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків - відповідний (чек-лист 4).
Оцінка відповідності проекту міжнародного договору України, який пропонується схвалити (підписати) згідно з проектом акта законодавства, Конституції та законам України
Проект акта законодавства не є проектом акта законодавства, яким пропонується схвалення (підписання) проекту міжнародного договору України (чек-лист 5).
Правову експертизу проведено - Управління соціального, трудового та гуманітарного законодавства Департаменту публічного права.
У відповідності із висновком Міністерства економіки України за результатами опрацювання проектів актів на предмет впливу реалізації актів на показники економічного і соціального розвитку, а також відповідності зобов`язанням України за Угодою про заснування Світової організації торгівлі до проекту розпорядження Кабінету Міністрів України «Про реорганізацію Державного університету інфраструктури та технологій»: 
Вплив реалізації акта на показники економічного і соціального розвитку - не виявлено впливу реалізації акта на показники економічного і соціального розвитку.
Відповідність проекту акта зобов`язанням України за Угодою про заснування Світової організації торгівлі - проект акта за предметом правового регулювання не належить до сфер, правовідносини в яких регулюються угодами Світової організації торгівлі.
Зауваження та пропозиції до проекту акта - зауваження та пропозиції до проекту акта відсутні.
Узагальнений висновок - позиція Мінекономіки: погодити проект акта без зауважень.
Згідно висновоку Міністерства фінансів України до проекту розпорядження Кабінету Міністрів України «Про реорганізацію Державного університету інфраструктури та технологій»
Оцінка впливу на показники бюджетів - реалізація положень акта впливатиме на показники державного бюджету.
Вартісна величина впливу на показники бюджетів - відповідно до пояснювальної записки до проекту акта його реалізація не потребуватиме додаткового фінансування з державного чи місцевих бюджетів.
Пропозиції щодо можливостей фінансового забезпечення у відповідному бюджетному періоді проекту акта у разі його прийняття - реалізацію акта у разі його прийняття буде здійснено за рахунок і в межах видатків, передбачених Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» Міністерству освіти і науки України за загальним фондом за бюджетною програмою за КПКВК 2201160 «Підготовка кадрів закладами вищої освіти та забезпечення діяльності їх баз практики» у сумі 19 992 210,8 тис. гривень.
Зауваження та пропозиції до проекту акта - зауваження і пропозиції до проекту акта відсутні.
Узагальнений висновок - проект акта погоджено без зауважень.
У відповідності до висновку Міністерства цифрової трансформації України за результатами проведення цифрової експертизи проекту розпорядження Кабінету Міністрів України «Про реорганізацію Державного університету інфраструктури та технологій» зазначено: узагальнена позиція щодо проекту акта: погоджується без зауважень. Загальна підсумкова оцінка: Відповідний.
Оцінка щодо наявності у проекті акта положень, що не узгоджуються із засадами реалізації принципів державної політики цифрового розвитку - не містить положень, що не узгоджуються із засадами реалізації принципів державної політики цифрового розвитку (чек-лист 1).
Оцінка відповідності проекту акта законам України, іншим актам законодавства у сферах інформатизації, електронного урядування, формування і використання національних електронних інформаційних ресурсів, розвитку інформаційного суспільства, електронної демократії, електронного документообігу, надання адміністративних послуг, цифрового розвитку, електронних довірчих послуг та електронної ідентифікації - відповідає (чек-лист 2).
Зауваження (пропозиції) до проекту акта, як заінтересованого органу, не вказані у чек-листах Мінцифри не є заінтересованим органом
Цифрову експертизу проведено - Директоратом забезпечення цифрової експертизи.
02.08.2024 Кабінет Міністрів України (далі - КМУ) прийняв розпорядження Кабінету Міністрів України № 727-р Про реорганізацію Державного університету інфраструктури та технологій (далі - Розпорядження № 727-р), яке розроблено та прийнято за ініціативою Міністерства освіти і науки України.
У відповідності до пункту 1 Розпорядження № 727-р, вирішено:
Погодитися з пропозицією Міністерства освіти і науки щодо реорганізації Державного університету інфраструктури та технологій (код згідно з ЄДРПОУ 41330257) шляхом приєднання його до Національного транспортного університету (код згідно з ЄДРПОУ 02070915).
Реорганізацію здійснити в межах бюджетних призначень, передбачених зазначеному Міністерству на відповідні цілі.
У відповідності до пункту 2 Розпорядження № 727-р, вирішено:
Взяти до відома, що здобувачі вищої освіти та інші особи, які навчаються в Державному університеті інфраструктури та технологій та його відокремлених структурних підрозділах, продовжують навчання в Національному транспортному університеті та його відокремлених структурних підрозділах за обраними спеціальностями та джерелами фінансування.
Вважаючи протиправним та таким що підлягає скасуванню розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.08.2024 № 727-р «Про реорганізацію Державного університету інфраструктури», позивач звернувся до суду із даним позовом.
V. Норми права
Згідно статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У відповідності до частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Згідно статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Уряд України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.
У відповідності із положеннями статті 19 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв`язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.
Частиною другою статті 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» визначено, що Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частин першої, третьої статті 4 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.
Згідно з частиною першою статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.
Відповідно до частин другої, третьої статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України. Акти Кабінету Міністрів України з організаційно- розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.
Статтею 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» визначено основні повноваження Кабінету Міністрів України, серед іншого, пунктом 2 частини першої цієї статті передбачено, що Уряд України у сферах соціальної політики, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій:
забезпечує проведення державної політики у сферах охорони здоров`я, санітарно-епідемічного благополуччя, охорони материнства та дитинства, освіти, фізичної культури і доступність для громадян послуг медичних, освітніх та фізкультурно-оздоровчих закладів (абзац сьомий);
забезпечує розроблення і здійснення заходів щодо створення матеріально-технічної бази та інших умов, необхідних для розвитку охорони здоров`я, освіти, культури і спорту, туристичного та рекреаційного господарства (абзац дев`ятий).
Кабінет Міністрів України здійснює також інші повноваження, визначені Конституцією та законами України (частина друга статті 20 цього Закону).
Частина перша статті 21 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» визначає, що Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які забезпечують проведення державної політики у відповідних сферах суспільного і державного життя, виконання Конституції та законів України, актів Президента України, додержання прав і свобод людини та громадянина.
Кабінет Міністрів України в межах коштів, передбачених у державному бюджеті, може утворювати, реорганізовувати та ліквідовувати відповідно до закону державні господарські об`єднання, підприємства, установи та організації, зокрема для здійснення окремих функцій з управління об`єктами державної власності. Кабінет Міністрів України затверджує положення та статути державних господарських об`єднань, підприємств, установ та організацій, щодо яких здійснює функції з управління (частина перша статті 24 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»).
Згідно частини третьої статті 4 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України відповідно до Конституції України та цього Закону затверджує Регламент Кабінету Міністрів України, який визначає порядок проведення засідань Кабінету Міністрів України, підготовки та прийняття рішень, інші процедурні питання його діяльності, а також визначає порядок розроблення, виконання та моніторингу виконання програмних документів Кабінету Міністрів України.
Статтею 15 Закону України «Про вищу освіту» визначені повноваження засновника (засновників) закладу вищої освіти.
За правилами частини першої цієї статті повноваження засновника (засновників) щодо управління закладом вищої освіти визначаються цим та іншими законами України, а також статутом закладу вищої освіти.
За нормами абзацу другого частини другої статті 25 Закону України «Про освіту» засновник закладу освіти або уповноважений ним орган (особа) приймає рішення про створення, реорганізацію, ліквідацію, зміну типу закладу освіти, затверджує статут (його нову редакцію), укладає засновницький договір у випадках, визначених законом.
Питання щодо утворення, реорганізації та ліквідації закладу вищої освіти регламентовані нормами статті 31 Закону України «Про вищу освіту».
Зокрема, у пункті 1 частини першої, частині другій указаної статті містяться приписи про те, що рішення про утворення, реорганізацію чи ліквідацію закладу вищої освіти приймається: для закладів державної форми власності - Кабінетом Міністрів України.
Реорганізація чи ліквідація закладу вищої освіти не повинна порушувати права та інтереси осіб, які навчаються у цьому закладі вищої освіти. Обов`язок щодо вирішення всіх питань продовження безперервного здобуття вищої освіти такими особами покладається на засновника (засновників) закладу вищої освіти.
Частинами другою та третьою статті 50 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» передбачено, що проекти актів Кабінету Міністрів України готуються міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, державними колегіальними органами, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями.
Проекти актів Кабінету Міністрів України вносяться на розгляд Кабінету Міністрів України Секретаріатом Кабінету Міністрів України, міністерствами, центральними органами виконавчої влади (крім тих, діяльність яких спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через відповідного члена Кабінету Міністрів України), державними колегіальними органами, місцевими державними адміністраціями.
Відповідно до пункту 18 частини першої статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.
Згідно пункту 19 частини першої статті 4 КАС України індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті (рішенні) особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
VI. Оцінка суду
Надаючи оцінку наявності повноважень відповідача при прийнятті оскаржуваного розпорядження суд зазначає таке.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Уряд України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.
У відповідності із положеннями статті 19 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв`язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.
Частиною другою статті 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» визначено, що Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частин першої, третьої статті 4 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.
Згідно з частиною першою статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.
Відповідно до частин другої, третьої статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України. Акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.
Статтею 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» визначено основні повноваження Кабінету Міністрів України, серед іншого, пунктом 2 частини першої цієї статті передбачено, що Уряд України у сферах соціальної політики, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій:
забезпечує проведення державної політики у сферах охорони здоров`я, санітарно-епідемічного благополуччя, охорони материнства та дитинства, освіти, фізичної культури і доступність для громадян послуг медичних, освітніх та фізкультурно-оздоровчих закладів (абзац сьомий);
забезпечує розроблення і здійснення заходів щодо створення матеріально-технічної бази та інших умов, необхідних для розвитку охорони здоров`я, освіти, культури і спорту, туристичного та рекреаційного господарства (абзац дев`ятий).
Кабінет Міністрів України здійснює також інші повноваження, визначені Конституцією та законами України (частина друга статті 20 цього Закону).
Частина перша статті 21 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» визначає, що Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які забезпечують проведення державної політики у відповідних сферах суспільного і державного життя, виконання Конституції та законів України, актів Президента України, додержання прав і свобод людини та громадянина.
Кабінет Міністрів України в межах коштів, передбачених у державному бюджеті, може утворювати, реорганізовувати та ліквідовувати відповідно до закону державні господарські об`єднання, підприємства, установи та організації, зокрема для здійснення окремих функцій з управління об`єктами державної власності. Кабінет Міністрів України затверджує положення та статути державних господарських об`єднань, підприємств, установ та організацій, щодо яких здійснює функції з управління (частина перша статті 24 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»).
Згідно частини третьої статті 4 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України відповідно до Конституції України та цього Закону затверджує Регламент Кабінету Міністрів України, який визначає порядок проведення засідань Кабінету Міністрів України, підготовки та прийняття рішень, інші процедурні питання його діяльності, а також визначає порядок розроблення, виконання та моніторингу виконання програмних документів Кабінету Міністрів України.
У відповідності із § 30 Регламенту акти Кабінету Міністрів з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень.
Розпорядження Кабінету Міністрів видаються з питань:
схвалення програмного документа Кабінету Міністрів, документа з питань планування діяльності Кабінету Міністрів, директив, урядової заяви, листа, звернення, декларації, меморандуму тощо;
затвердження плану заходів;
утворення та затвердження складу робочих груп з питань ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій;
виділення коштів з резервного фонду державного бюджету;
делегування повноважень Кабінету Міністрів органам виконавчої влади у передбачених законом випадках;
передачі майна;
перегляду грифів обмеження доступу актів Кабінету Міністрів;
кадрових та інших питань організаційно-розпорядчого характеру.
Основні правові, організаційні, фінансові засади функціонування системи вищої освіти встановлює Закон України «Про вищу освіту».
За визначенням понять, наведених у частині першій статті 1 цього Закону, засновник закладу вищої освіти - органи державної влади від імені держави, відповідна рада від імені територіальної громади (громад), фізична та/або юридична особа, рішенням та за рахунок майна яких засновано заклад вищої освіти. Права засновника, передбачені цим Законом, набуваються також на підставах, передбачених цивільним законодавством (пункт 10 частини першої цієї статті).
Статтею 15 Закону України «Про вищу освіту» визначені повноваження засновника (засновників) закладу вищої освіти.
За правилами частини першої цієї статті повноваження засновника (засновників) щодо управління закладом вищої освіти визначаються цим та іншими законами України, а також статутом закладу вищої освіти.
У відповідності до положень абзацу другого частини другої статті 25 Закону України «Про освіту» засновник закладу освіти або уповноважений ним орган (особа) приймає рішення про створення, реорганізацію, ліквідацію, зміну типу закладу освіти, затверджує статут (його нову редакцію), укладає засновницький договір у випадках, визначених законом.
Питання щодо утворення, реорганізації та ліквідації закладу вищої освіти регламентовані нормами статті 31 Закону України «Про вищу освіту».
У пункті 1 частини першої, частині другій указаної статті містяться приписи про те, що рішення про утворення, реорганізацію чи ліквідацію закладу вищої освіти приймається: для закладів державної форми власності - Кабінетом Міністрів України.
Реорганізація чи ліквідація закладу вищої освіти не повинна порушувати права та інтереси осіб, які навчаються у цьому закладі вищої освіти. Обов`язок щодо вирішення всіх питань продовження безперервного здобуття вищої освіти такими особами покладається на засновника (засновників) закладу вищої освіти.
За встановлених у справі обставин суд вважає, що Кабінет Міністрів України у межах своїх повноважень та за пропозицією Міністерства освіти і науки України видав розпорядження від 02.08.2024 № 727-р «Про реорганізацію Державного університету інфраструктури та технологій», відповідно до якого вирішив здійснити реорганізацію Державного університету інфраструктури та технологій шляхом приєднання його до Національного транспортного університету в межах бюджетних призначень, передбачених зазначеному Міністерству на відповідні цілі (пункт 1). Пунктом 2 цього розпорядження визначено, що здобувачі вищої освіти та інші особи, які навчаються в Державному університеті інфраструктури та технологій та його відокремлених структурних підрозділах, продовжують навчання в Національному транспортному університеті та його відокремлених структурних підрозділах за обраними спеціальностями та джерелами фінансування.
Відносно тверджень позивача щодо недотримання дотримання процедури під час прийняття оскаржуваного розпорядження суд зазначає таке.
Частинами другою та третьою статті 50 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» передбачено, що проекти актів Кабінету Міністрів України готуються міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, державними колегіальними органами, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями.
Проекти актів Кабінету Міністрів України вносяться на розгляд Кабінету Міністрів України Секретаріатом Кабінету Міністрів України, міністерствами, центральними органами виконавчої влади (крім тих, діяльність яких спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через відповідного члена Кабінету Міністрів України), державними колегіальними органами, місцевими державними адміністраціями.
Пунктом 2 § 33 Регламенту передбачено, що розробниками проектів актів Кабінету Міністрів є міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, державні колегіальні органи, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські держадміністрації відповідно до своєї компетенції.
Положення Регламенту також установлюють, що проект акта повинен бути погоджений Мінфіном, Мінекономіки та Мінцифри, та з наданням висновку Мін`юсту за результатами проведення правової експертизи проекту акта Кабінету Міністрів України.
Розробником оскаржуваного розпорядження є Міністерство освіти і науки України.
З метою створення потужних університетів для задоволення потреб регіонального ринку праці у відповідних фахівцях і покращення конкурентних можливостей здобуття якісної вищої освіти Міністерство освіти і науки України направило на розгляд Кабінету Міністрів України проект розпорядження Уряду України «Про реорганізацію Державного університету інфраструктури та технологій».
Згідно з пунктом 1 § 42 Регламенту розробник забезпечує проведення публічних консультацій з представниками заінтересованих сторін щодо проектів актів Кабінету Міністрів відповідно до Порядку проведення консультацій з громадськістю з питань формування та реалізації державної політики, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 листопада 2010 року № 996 «Про забезпечення участі громадськості у формуванні та реалізації державної політики» (далі - Порядок № 996).
Пунктом 12 Порядку №996 визначено, що в обов`язковому порядку проводяться консультації з громадськістю у формі публічного громадського обговорення та/або електронних консультацій з громадськістю щодо проектів нормативно-правових актів, які: стосуються конституційних прав, свобод та обов`язків громадян; стосуються життєвих інтересів громадян, у тому числі впливають на стан навколишнього природного середовища;
передбачають провадження регуляторної діяльності у певній сфері; визначають стратегічні цілі, пріоритети і завдання у відповідній сфері державного управління (у тому числі проекти державних і регіональних програм економічного, соціального і культурного розвитку, рішення стосовно їх виконання);
стосуються інтересів територіальних громад, здійснення повноважень місцевого самоврядування, делегованих органам виконавчої влади відповідними радами; 
визначають порядок надання адміністративних послуг;
стосуються правового статусу громадських об`єднань, їх фінансування та діяльності;
передбачають надання пільг чи встановлення обмежень для суб`єктів господарювання та інститутів громадянського суспільства;
стосуються присвоєння юридичним особам та об`єктам права власності, які за ними закріплені, об`єктам права власності, які належать фізичним особам, імен (псевдонімів) фізичних осіб, ювілейних та святкових дат, назв і дат історичних подій;
стосуються витрачання бюджетних коштів (звіти головних розпорядників бюджетних коштів за минулий рік).
Відповідно до пункту 18 частини першої статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.
Згідно пункту 19 частини першої статті 4 КАС України, індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті (рішенні) особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
Таким чином, розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.08.2024 № 727-р «Про реорганізацію Державного університету інфраструктури та технологій» є індивідуально-правовим актом.
З огляду на зазначене колегія суддів погоджується із доводами відповідача, що з огляду на пункт 12 Порядку № 996 проект оскаржуваного розпорядження не потребував проведення громадського обговорення відповідно до вимог цього Порядку.
Щодо доводів позивача про невідповідність Розпорядження № 727-р вимогам Закону України «Про доступ до публічної інформації», суд зазначає таке.
Позивач зазначає про порушення відповідачем пункту 2 частини першої статті 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», яка полягає у не опублікуванні проекту спірного розпорядження з метою обговорення з громадськістю.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації».
Пунктом 2 частини першої статті 15 зазначеного вище Закону передбачено, що розпорядники інформації зобов`язані оприлюднювати, зокрема, акти індивідуальної дії (крім внутрішньо організаційних), прийняті розпорядником, проекти рішень, що підлягають обговоренню, інформацію про нормативно-правові засади діяльності.
Аналізуючи зазначені норми закону вбачається, що розпорядник інформації зобов`язаний оприлюднювати акти індивідуальної дії.
Судом встановлено, що Розпорядження № 727-р опубліковано у офіційному виданні Урядовий кур`єр від 09.08.2024, номер випуску 161, Офіційний вісник України від 22.08.2024, номер видання № 73, стаття 4380, код акта 126290/2024 та розміщена на веб - сайті zakon.rada.gov.ua.
Разом з тим, абзацом першим частини четвертої статті 15 цього ж закону також визначено, що проекти нормативно-правових актів, рішень органів місцевого самоврядування, розроблені відповідними розпорядниками, оприлюднюються не пізніш як за 10 робочих днів до дати їх розгляду з метою прийняття.
Зазначення норма визначає обов`язок оприлюднення проектів рішень держави органів з метою обговорення виключно нормативно - правових актів.
Оскільки спірне рішення є актом індивідуальної дії, обов`язок оприлюднення його з метою обговорення з громадськістю у відповідача був відсутній.
Таким чином, суд відхиляє доводи позивача в частині порушення відповідачем процедури прийняття акту індивідуальної дії, оскільки обов`язок опубліковувати такий акт з метою обговорення Законом України «Про доступ до публічної інформації» не передбачений.
Отже, колегія суддів прийшла до висновку, що підготовка та прийняття оскаржуваного розпорядження здійснювались відповідно до Регламенту, тому доводи позивача про порушення порядку його прийняття підлягають відхиленню.
Стосовно тверджень позивача про порушення спірним розпорядженням прав здобувачів освіти, суд зазначає таке. 
Згідно положень ст. 53 Конституції України кожен має право на освіту. 
Повна загальна середня освіта є обов`язковою. 
Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. 
Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. 
Громадянам, які належать до національних меншин, відповідно до закону гарантується право на навчання рідною мовою чи на вивчення рідної мови у державних і комунальних навчальних закладах або через національні культурні товариства. 
Конституційним Судом України надано офіційне тлумачення положень ч. 3 ст. 53 Конституції України, відповідно до рішення від 04.03.2004 № 5-рп/2004. У вказаному рішенні Конституційним Судом України зазначено таке. 
Вирішуючи справу про офіційне тлумачення положень частини третьої статті 53 Конституції України (254к/96-ВР) щодо забезпечення державою доступності і безоплатності освіти в державних і комунальних навчальних закладах, Конституційний Суд України виходить з того, що Україна є демократичною, соціальною, правовою державою, в якій людина визнається найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, головним обов`язком якої є утвердження і забезпечення прав і свобод людини (статті 1, 3 Конституції України (254к/96-ВР). 
4.1 Освіта визнається однією з пріоритетних сфер соціально-економічного, духовного та культурного розвитку суспільства. 
Право на освіту - це право людини на здобуття певного обсягу знань, культурних навичок, професійної орієнтації, які необхідні для нормальної життєдіяльності в умовах сучасного суспільства. Освіта - це цілеспрямований процес виховання і навчання з метою набуття встановлених державою освітніх рівнів. 
За положеннями статті 53 Конституції України ( 254к/96-ВР) право на освіту гарантовано кожному (частина перша); держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної 
загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах (частина третя). Право на освіту гарантується кожній людині на принципах рівності, визначених статтею 24 Конституції України ( 254к/96-ВР ). Визнання права кожної людини на освіту відповідає, зокрема, Загальній декларації прав людини (стаття 26) ( 995_015 ), Міжнародному пакту про економічні, соціальні та культурні права (стаття 13) ( 995_042 ). 
Освіта в Україні здійснюється згідно з законами України ("Про освіту" ( 1060-12 ), "Про дошкільну освіту" ( 2628-14 ), "Про загальну середню освіту" ( 651-14 ), "Про професійно-технічну освіту" ( 103/98-ВР ), "Про вищу освіту" ( 2984-14 ) тощо), іншими нормативно-правовими актами, якими, зокрема, вирішуються питання створення мережі навчальних закладів освіти, їх фінансування, оплати праці та встановлення державних соціальних гарантій і пільг для працівників цих закладів. 
4.2 Розглядаючи порушені у конституційному поданні питання, Конституційний Суд України вважає, що при тлумаченні терміна "доступність" стосовно освіти в державних і комунальних навчальних закладах слід виходити із граматичного визначення слова "доступність" як "доступ для всіх отримати, користуватись, придбати щось", "відповідність силам, здібностям, можливостям кого-небудь". 
Системний аналіз положень Конституції України, в яких вживається термін "доступність", дає підстави для висновку, що поняття "доступність освіти" у частині третій статті 53 Конституції України (254к/96-ВР) означає створення державою можливостей для реалізації права людини на освіту. При цьому необхідно зазначити, що доступність дошкільної і загальної середньої освіти є гарантією права кожного на здобуття такої освіти, якому кореспондує обов`язок держави забезпечити реалізацію цього права. Доступність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах полягає у створенні державою відповідних умов для їх функціонування і розвитку, за яких особа змогла б реалізувати своє право на здобуття вищої освіти на основі конкурсного відбору, з урахуванням своїх здібностей та інтересів у вільному виборі типу вищого навчального закладу, напряму підготовки і спеціальності, профілю навчання. 
Таким чином, виходячи із змісту поняття "доступність", яке вживається у положеннях Основного Закону України (254к/96-ВР), відповідних законах про освіту, інших нормативно-правових актах, Конституційний Суд України вважає, що доступність освіти за конституційно-правовим смислом необхідно розуміти так, що нікому не може бути відмовлено у праві на освіту, і держава має створити можливості реалізувати це право. 
На підставі викладеного та керуючись статтями 147, 150 Конституції України (254к/96-ВР), статтями 63, 67, 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» (422/96-ВР), Конституційний Суд України вирішив: 
1. В аспекті конституційного подання положення частини третьої статті 53 Конституції України ( 254к/96-ВР ) "держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах" у контексті частин першої, другої, четвертої зазначеної статті необхідно розуміти так: 
- доступність освіти як конституційна гарантія реалізації права на освіту на принципах рівності, визначених статтею 24 Конституції України ( 254к/96-ВР ), означає, що нікому не може 
бути відмовлено у праві на освіту, і держава має створити можливості для реалізації цього права. 
Враховуючи викладене, на думку суду позивач безпідставно ототожнює рішення про реорганізацію Державного університету інфраструктури та технологій з рішенням, яке нібито зачіпає та порушує конституційні права громадян на освіту, зокрема щодо доступності вищої освіти. 
Відносно доводів позивача про порушення оскаржуваним розпорядженням його прав суд зазначає таке.
У відповідності до частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Таким чином, якщо відповідні рішення, дії чи бездіяльність протиправно, на думку особи, спричинили виникнення, зміни чи припинення прав та обов`язків особи (тобто є юридично значимими), особа може порушити питання про визнання протиправними таких рішень, дій чи бездіяльності в судовому порядку.
Отже, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або має місце інше порушення прав чи свобод.
При цьому позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.
ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункту 33 рішення ЄСПЛ від 21.12.2010 у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»),
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що право на оскарження рішення суб`єкта владних повноважень надано особі, свобод та інтересів якої воно безпосередньо стосується.
Разом із тим під час розгляду даної справи судом не встановлено доказів та фактів, що підтвердили б, що відбулось дійсне порушення прав позивача.
У Рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 № 19-рп/2011, зазначено, відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.
При цьому КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих що виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій.
Таким чином, процесуальне законодавство містить вимогу щодо передачі на розгляд адміністративному суду виключно тих спорів, у яких права, свободи та інтереси позивача порушені оспорюваним рішенням, діями чи бездіяльністю відповідача.
При цьому вказане порушення повинно існувати на момент звернення до суду, оскільки відсутність порушення прав, свобод та інтересів свідчить про відсутність предмета спору.
Розпорядження Уряду України не мають нормативно-правового характеру, а лише є актами з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань та поширюються на обмежене коло осіб.
Разом із тим, Кабінет Міністрів України оскаржуваним розпорядженням погодився із пропозицією Міністерства освіти і науки України з реорганізацію Державного університету інфраструктури та технологій шляхом приєднання його до Національного транспортного університету та не вчиняв стосовно позивача будь-яких владно-управлінських функцій.
Стосовно доводів позивача в частині порушення відповідачем вимог частини третьої статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» у зв`язку з непогодженням рішення про реорганізацію державної установи з її первинною профспілковою організацією, суд зазначає таке. 
Позивач вказує, що у тексті Розпорядження № 727-р не вирішується питання про переукладання трудових договорів/переведення працівників тощо, тому їх майбутнє та стан конституційного права на працю на сьогоднішній день не визначений.
Частиною третьою статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачено, що у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
Судом встановлено, що з тексту оскаржуваного розпорядження Кабінету Міністрів України вбачається, що це рішення регулює питання реорганізації Державного університету інфраструктури та технологій, а не порядок вивільнення його працівників, тому, звернувшись до суду з позовом у цій справі, на думку суду позивач обрав неправильний спосіб захисту своїх прав та законних інтересів, які він вважає порушеними.
Беручи до уваги зазначене та враховуючи те, що між позивачем та відповідачем відсутні будь-які правовідносини, які могли слугувати для виникнення публічно-правового спору, а також відсутнє саме порушене право, системно проаналізувавши приписи законодавства України, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість адміністративного позову.
VIІ. Висновок суду
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).
Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, надав суду докази на підтвердження правомірності своїх дій.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
VIІI. Розподіл судових витрат
Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Враховуючи, що в задоволенні позову належить відмовити підстави розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Головуючий суддя Леонтович А.М.

судді: Лисенко В.І., 

Терлецька О.О.