Справа № 347/698/25 
Провадження № 22-ц/4808/1790/25 
Головуючий у 1 інстанції КРИЛЮК М. І. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 грудня 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючої                        Пнівчук О. В.,
               суддів:                        Бойчука І. В., Томин О. О.,
               з участю секретаря                Кузнєцова В. В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Боднарук Петро Миколайович, на рішення Косівського районного суду від 16 жовтня 2025 року, у складі судді Крилюк М.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи - служби у справах дітей виконавчого комітету Яблунівської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області, служби у справах дітей виконавчого комітету Заболотівської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області про позбавлення батьківських прав,
в с т а н о в и в:
У квітні 2025 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Боднарук П. М. звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , третьої особи - служби у справах дітей виконавчого комітету Яблунівської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області, служби у справах дітей виконавчого комітету Заболотівської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області про позбавлення батьківських прав.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 07.02.2011 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у Стопчатівській сільській раді Косівського району Івано-Франківської області було укладено шлюб. У сторін за час їх перебування у шлюбі народилось двоє дітей, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 03 серпня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано та вирішено малолітнього сина – ОСОБА_4 залишити на вихованні позивача, а малолітню дочку ОСОБА_3 – на вихованні відповідачки.
Зазначав, що з часу розірвання шлюбу відповідачка усунулась від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина та не бере участі у його вихованні та утриманні, не спілкується з ним по даний час. Станом на даний час ОСОБА_2 проживає в Чеській Республіці, створила нову сім`ю та народила доньку ОСОБА_5 .
Позивач разом із сином спочатку проживали в будинку батька, за адресою: АДРЕСА_1 де дитина відвідувала дитячий садок та ліцей, а з 2021 року відвідує Початкову школу №90 в м. Познань, Республіка Польща. На даний час позивач разом із сином проживають у Республіці Польща, де ОСОБА_1 здійснює всі свої батьківські обов`язки, необхідні для всебічного розвитку та утримання неповнолітнього сина: а саме офіційно працевлаштований на роботі та має постійний дохід, забезпечений належними житловими умовами, отримує соціальну допомогу від Республіки Польща, забезпечує неповнолітнього сина всім необхідним, дитина відвідує школу, додаткові заняття тощо.
Зазначав, що син сторін з матір`ю взагалі не спілкується протягом 10 років, відповідачка не цікавиться життям сина та жодним чином не бажає виправити свою поведінку.
Просив суд позбавити ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав відносного її неповнолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Косівського районного суду від 16 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи - служби у справах дітей виконавчого комітету Яблунівської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області, служби у справах дітей виконавчого комітету Заболотівської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області про позбавлення батьківських прав – відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Боднарук П. М. подав апеляційну скаргу. Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зазначає, що судом не було досліджено думку дитини, як того вимагає стаття 171 СК України, хоча дитині 12 років, вона усвідомлює свої дії та в позовній заяві зазначено, що син не заперечує проти позбавлення відповідачки батьківських прав. Також суд не допитав представника служби у справах дітей Яблунівської селищної ради щодо підстав надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав та передчасно визнав його необґрунтованим, не оцінивши підстав і обставин, на яких він ґрунтувався. Крім того, не надав оцінки поданим позивачем протоколам опитування та не заслухав зазначених у них свідків.
Суд першої інстанції не дослідив і не оцінив твердження позивача про повну відсутність участі відповідачки у вихованні дитини протягом останніх 10 років та ухилення від виконання батьківських обов`язків, що підтверджується доказами у матеріалах справи. Відповідачка також не спростувала ці твердження жодними доказами, хоча була належним чином повідомлена про розгляд справи та обізнана щодо ініціювання позбавлення її батьківських прав, що додатково свідчить про відсутність інтересу до дитини.
Просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Боднарчук П. М. надіслав на адресу апеляційного суду клопотання, в якому просив розгляд справи здійснювати за відсутності позивача та його представника, вимоги апеляційної скарги задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_2 та представники третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: служби у справах дітей виконавчого комітету Яблунівської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області, служби у справах дітей виконавчого комітету Заболотівської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області, у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи у її відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави, передбачені ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення відповідачки батьківських прав щодо дитини, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. 
З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Судом встановлено, що сторони в справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали в зареєстрованому шлюбі із 07.02.2011, від якого мають двоє неповнолітніх дітей. 
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 03.08.2015 року шлюб між сторонами розірвано та вирішено малолітнього сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити на вихованні батька ОСОБА_1 , а малолітню дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити на вихованні матері ОСОБА_2 .
Згідно з актами обстеження матеріально побутових умов Заболотівської селищної ради Коломийського району за № 224 від 04.09.2025 року, а також за № 237 від 02.10.2025 року ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_1 разом із сином ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 . Проживає за межами України. 
Відповідно до довідки Яблунівської селищної ради Косівського району за № 176/13-11 від 15.07.2025 ОСОБА_2 зареєстрована в с. Стопчатів, по місцю реєстрації не проживає.
Третьою особою в справі, службою у справах дітей Яблунівської селищної ради Косівського району на виконання ухвали суду від 10.06.2025 року повідомлено листом за № 7/12-10 від 30.06.2025року, що ОСОБА_2 на території Яблунівської селищної ради з часу одруження, не проживає. Тому надати висновок про доцільність чи недоцільність позбавлення її батьківських прав не може, так як не має достатньо фактів для надання обґрунтованого висновку. 
Рішенням Яблунівської селищної ради за №11-8/25 від 17.09.2025 року вирішено затвердити висновок комісії з питань захисту прав дитини та вважати, що дії ОСОБА_2 мають ознаки ухиляння від виконання батьківських обов`язків. Вважати доцільним підтримати позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 щодо позбавлення її батьківських прав.
Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність  дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли  батьки  жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини (частина перша статті 164 СК України).
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За приписами ч. 1,2 ст. 12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачка, проживає за кордоном, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню неповнолітнього сина ОСОБА_4 , не цікавиться його життям, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, не сплачує аліменти на утримання сина, не спілкується з ним, не виявляє інтересу до його здоров`я, не створює умов для отримання освіти. Вважає, що вказані обставини слід розцінювати як ухилення відповідачки від виховання та матеріального утримання власного сина та є підставою для позбавлення її батьківських прав.
Позивач, посилався на те, що відповідачка самоусунувся від утримання та виховання неповнолітнього ОСОБА_6 ще з 2015 року оскільки виїхала за кордон. 
Даючи оцінку зібраним доказам у справі, суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачем не доведено, що відповідачка є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з матір`ю сімейних відносин не буде відповідати інтересам дитини, які вимагають збереження зв`язків дитини з її сім`єю, за винятком випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною, і це може завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини.
У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав є необґрунтованим, оскільки не містить відомостей про виключні обставини, які б підтвердили свідоме нехтування ОСОБА_2 батьківськими обов`язками. Фактично органом опіки та піклування не було заслухано жодну із сторін, батьків дитини, а висновок зроблено із викладених позивачем аргументів наведених в позовній заяві, без їх належної перевірки. При чому в описовій частині вказаного висновку зазначено, що ОСОБА_2 в с. Стопчатів практично не проживала, навчальні заклади Яблунівської ТГ не відвідували, в заклади охорони здоров`я не зверталися, тобто відсутні дані на підставі яких можна було б надати обґрунтований висновок щодо доцільності позбавлення чи не доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 . 
Положеннями статті 171 СК України передбачено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
В апеляційній скарзі представник позивача посилається на те, що судом не було досліджено думку дитини, як того вимагає стаття 171 СК України, однак як убачається з матеріалів справи позивач та його неповнолітній син ОСОБА_4 проживають в республіці Польща. Такожні в суді першої інстанції, ні в апеляційній скарзі сторона позивача не ставила питання про заслуховування думки неповнолітнього ОСОБА_6 щодо позбавлення його матері материнських прав.
Окрім того, до позовної заяви позивачем не долучено будь-яких доказів, які б містили дані про те, що неповнолітній ОСОБА_4 знає про наявність спору щодо позбавлення його матері материнських прав та не заперечує щодо його задоволення.
Не заслуговують на увагу посилання позивача на те, що суд не надав оцінки поданим позивачем протоколам опитування адвокатом осіб та не заслухав зазначених у них свідків, оскільки сторона позивача не заявляла клопотання про допит зазначених осіб в якості свідків, а надані ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 письмові пояснення адвокату свідчать про належне виховання та утримання позивачем сина ОСОБА_10 , натомість не містять інформації на підставі якої можна дійти висновку про неналежне виконання відповідачкою своїх материнських обов`язків щодо неповнолітнього сина ОСОБА_10 .
Колегія суддів зауважує, що як позивач ОСОБА_1 разом із малолітнім сином ОСОБА_10 так і відповідачка ОСОБА_2 з лютого 2022 року в Україні не проживають, а відтак відібрані адвокатом пояснення вищезазначених осіб не містять інформації щодо участі батьків у вихованні неповнолітнього сина за час їх проживання за кордоном протягом більше трьох останніх років.
Колегія суддів ураховує, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine) від 18 грудня 2008 року, заява № 39948/06).
Вирішуючи спір, дослідивши та давши оцінку наданим стороною позивачки доказам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстав, передбачених пунктом 2 частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідачки батьківських прав, немає. ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідачка умисно та злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав матері дитини ОСОБА_11 . 
Зроблені судом висновки по суті вирішення спору узгоджуються з судовою практикою Верховного Суду у даній категорії справ, яка є сталою та сформованою. 
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Європейський суд з прав людини визначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23, ЄСПЛ).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Боднарук Петро Миколайович, залишити без задоволення, а рішення Косівського районного суду від 16 жовтня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 18 грудня 2025 року.

Головуюча                                                        О. В. Пнівчук
Судді:                                                                І. В. Бойчук
                                                                       О. О. Томин