Справа №638/7041/23
Провадження № 2/638/1969/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:
Головуючого судді Подус Г.С.,
за участю секретаря Двойних А.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики
встановив:
ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом і просить стягнути із відповідачів на її користь неповернуту суму позичених коштів у розмірі 70 875 доларів США; суму відсотків за користування коштами за період з 24.12.2015 року по 27.06.2023 року в розмірі 79357 доларів США; 3 відсотки річних за період з 25.02.2016 року по 27.06.2023 року в розмірі 14 950 доларів США; неустойку за прострочення зобов`язання за період з 25.02.2016 року по 27.06.2023 року у розмірі 3 637 067 доларів США. Також просила стягнути судові витрати.
Посилається на те, що 24.12.2015 року між сторонами по справі був укладений договір позики, відповідно до якого відповідачі отримали у борг грошові кошти в розмірі 72 450 доларів США із терміном повернення до 24 червня 2016 року. Згідно умов укладеного договору позики, відповідачам були визначені строки повернення боргу частками, а саме:
- до 24.01.2016 року – 1575 доларів США;
- до 24.02.2016 року– 1575 доларів США;
- до 24.03.2016 року – 1575 доларів США;
- до 24.04.2016 року – 1575 доларів США;
- до 24.05.2016 року – 1575 доларів США;
- 24.06.2016 року – 64 575 доларів США.
З метою забезпечення виконання відповідачами їх зобов`язань, ОСОБА_2 передала ОСОБА_4 в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1 , про що було укладено Іпотечний договір, посвідчений 24.12.2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим № 1971.
У встановлений договором позики строк, відповідачами не було повернуто суму боргу, повернули позивачеві лише 1575 доларів США в якості першої частки, встановленої графіком повернення коштів, на підставі чого 13.05.2016 року позивачем було надіслано відповідачам за їхньою адресою письмову вимогу про усунення порушення виконання зобов`язань з повернення боргу. ОСОБА_3 вищевказану вимогу отримав, від ОСОБА_2 надійшов конверт за закінченням терміну зберігання на пошті.
20.07.2016 року ОСОБА_1 було повторно направлено письмову вимогу з оголошеною цінністю поштовим зв`язком, однак вони повернулись до позивача за закінченням терміну зберігання на поштовому відділенні. Поштові відправлення з рекомендованим відправленням були отримані ОСОБА_2 за себе та за другого боржника, її чоловіка, ОСОБА_3 . Повторну вимогу також було проігноровано відповідачами, борг не повернуто. 22.10.2016 року за зверненням ОСОБА_1 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. зареєструвала право власності на іпотечну квартиру за позивачем, в результаті чого остання вважала вимоги за договором позики задоволеними. 28 вересня 2021 року на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова було скасовано рішення приватного нотаріуса, а право власності на іпотечну квартиру віднослено за ОСОБА_2 . Крім того, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.04.2021 року, залишеного без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.09.2022 року, за позовом АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було застосовано наслідки нікчемності правочину, а саме укладеного іпотечного договору. Враховуючи, що вимоги позивача у позасудовому порядку не були задоволені, а борг відповідачами не повернуто, вона звернулась до суду із вказаним позовом.
Ухвалою від 10.07.2025 року було відкрито провадження у справі та постановлено розглядати в порядку загального позовного провадження.
28.07.2025 року від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечував проти позовних вимог з огляду на наступне.Відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2021 р. у цивільній справи 638/224/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яке набуло законної сили та має преюдиційну силу для справ, що розглядаються між тими самими сторонами, вичерпно та об`єктивно встановлені обставини справи, а саме: 13 травня 2016 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направила на всі відомі їй поштові адреси ОСОБА_3 , ОСОБА_2 письмову вимогу про усунення порушення виконання зобов`язань з повернення боргу за Договором позики. 22 жовтня 2016 року ОСОБА_8 звернулась до нотаріуса, як державного реєстратора, із заявою про державну реєстрацію нею права власності на предмет іпотеки. 22 жовтня 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В., зареєструвала право власності на квартиру за ОСОБА_1 . Щодо спірного правочину судами розглянуто низку справ між тими самими учасниками з різними підставами позовів, а саме справи 638/19607/21, 638/19488/16 ц, 638/16768/19. В жодній з справ стягнення грошових коштів з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 не було предметом позову. З огляду на наведене, вбачається, що ОСОБА_1 стало відомо про порушення її права на повернення позики стало відомо до 13 травня 2016 р. Право на звернення до суду із позовом про стягнення повної суми боргу, відповідно до вимог договору, виникло в позивача 24 червня 2016 р. Відповідно до ст. 261 ЦК України, з моменту, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права. Таким чином, перебіг строку позовної давності починається 25 червня 2016 р. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Не дивлячись на численні цивільні справи між сторонами, позивач не скористалась правом звернення до суду із позовом про стягнення боргу у встановлений законом строк. Отже, строк давності на звернення ОСОБА_1 до суду із позовом про стягнення боргу сплив 25 червня 2019 р. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підста вою для відмови у позові (стаття 267 ЦК) Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК. Разом із тим, вбачаю за неможливе застосування п.п. 12, 13, 19 Перехідних положень до ЦК України, оскільки чинна редакція ЦК України введена в дію Законами України, в тому числі Заокном України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», прийнятими після 30 березня 2020 р. Відповідно до ст. 5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі. Отже положення п.п. 12, 13, 19 в частині зупинення строків, встановлених ст.ст. 257 259 ЦК України, не можуть бути застосовані до правових відносин, що виникли до 20 березня 2020 р.
Ухвалою суду від 27.11.2025 року підготовче судове засідання закрито та призначено справу до розгляду по суті.
Позивач в судове засідання не з`явився, просив справу розглядати без його участі.
Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила.
Представник відповідача  ОСОБА_3 – адвокат Таш`ян Р.І. у судове засідання не з`явився, надав заяву про слухання справи за їх відсутністю, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. 
Судом встановлено наступне.
24 грудня 2015 року між сторонами по справі був укладений договір позики, відповідно до якого відповідачі отримали у борг грошові кошти в розмірі 72450 доларів США із терміном повернення до 24 червня 2016 року.
Договір виготовлено друкованим способом та підписано в кінці позикодавцем та позичальниками. В графі останнього написом від руки зазначено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та поставлено підпиис. Позикодавцем в договорі зазначено ОСОБА_1 . 
Договором визначено графік повернення позики частинами, а саме:
- до 24.01.2016 року – 1575 доларів США;
- до 24.02.2016 року– 1575 доларів США;
- до 24.03.2016 року – 1575 доларів США;
- до 24.04.2016 року – 1575 доларів США;
- до 24.05.2016 року – 1575 доларів США;
- 24.06.2016 року – 64 575 доларів США.
Пунктом 1 Договору передбачено зобов`язання позичальника сплатити позикодавцеві у разі несвоєчасного виконання зобов`язання неустойку в розмірі 2,0 % від суми боргу за кожен день прострочення та штрафу у розмірі 5,0% від суми позики.
У встановлений договором позики строк, відповідачами не було повернуто суму боргу, повернули позивачеві лише 1575 доларів США в якості першої частки, встановленої графіком повернення коштів, на підставі чого 13.05.2016 року позивачем було надіслано відповідачам за їхньою адресою письмову вимогу про усунення порушення виконання зобов`язань з повернення боргу. ОСОБА_3 вищевказану вимогу отримав, від ОСОБА_2 надійшов конверт за закінченням терміну зберігання на пошті.
20.07.2016 року ОСОБА_1 було повторно направлено письмову вимогу з оголошеною цінністю поштовим зв`язком, однак вони повернулись до позивача за закінченням терміну зберігання на поштовому відділенні. Поштові відправлення з рекомендованим відправленням були отримані ОСОБА_2 за себе та за другого боржника, її чоловіка, ОСОБА_3 . 
Повторну вимогу також було проігноровано відповідачами, борг не повернуто.
Суд приймає до уваги подані позивачем докази, на підставі яких встановлені обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи.
Зважаючи на те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі регулюються нормами Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про необхідність їх застосування.
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей.
Згідно з вимогами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
З правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц, вбачається, що 464/3790/16-ц, вбачається, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальники своєчасно не повернули суму позики, вони зобов`язані сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
Дана правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.
Отже, 3 % річних, передбачені ст. 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються, виходячи із простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
Саме такий висновок зроблений і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц.
Відповідно до вимог ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
В силу ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Проте, встановлений ст.257 ЦК України трирічний строк позовної давності до вимог про повернення суми боргу на момент звернення позивача до суду 04.07.2023 року. закінчився, оскільки розпочався 25.06.2016 р. та закінчився 25.06.2019 р.
Так, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина перша статті 252, стаття 253 ЦК)
У постанові від 16.06.2021р. у справі № 554/4741/19 Верховний Суд зазначив, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тобто день, в якому безпосередньо мав місце момент початку перебігу строку, при обчисленні останнього не враховується.
Для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261 ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов`язання (Постанова Верховного Суду від 14.03.2018р. у справі № 464/5089/15).
В ухвалі від 17.08.2022р. у справі № 554/9126/20 Верховний Суд вказав, що перебіг позовної давності про стягнення боргу за вимогою про стягнення боргу в зобов`язанні з визначеним строком виконання починається зі спливом цього строку.
Отже, позивач дізнався про порушення його прав тоді, коли зобов`язання не було виконане, тобто із закінченням строку дії договору позики 24.06.2016 року.
За правилами ч.3 та ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Таким чином, суд застосовує позовну давність до вимог позивача, що є підставою для відмови у позові, оскільки стороною відповідачки заявлено про це до винесення рішення, а під час розгляду справи не було підтверджено поважності причин пропущення позивачем позовної давності.
Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Отже, з врахуванням вищезазначеного в сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.
В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.
Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 192, 524-526, 533, 545, 549, 625, 1046-1049 ЦК України, керуючись ст.ст. 10,12, 13, 19, 80, 81, 109, 141, 211, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд
ухвалив:

В задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики – відмовити.
Судові витрати залишити за позивачем.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Повний текст рішення буде складений 02.02.2026 року.

Головуючий суддя: