Справа № 278/673/23
Провадження № 22-ц/801/2306/2025
Категорія: 68
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дубовік О. М.
Доповідач:Голота Л. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року	Справа № 278/673/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя – доповідач),
суддів Копаничук С.Г., Оніщука В.В.,
за участю секретаря судового засідання Литвин Ю. О., 
розглянув у відкритому судовому засіданні справу № 278/673/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи : Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, про відібрання дитини, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 31.07.2023, ухвалене у складі судді Дубовік О. М. в приміщенні суду в м. Житомир, повний текст рішення складено 10.08.2023, - 

в с т а н о в и в :

7.02.2023 ОСОБА_1 звернулась у суд з позовом до ОСОБА_2 , треті особи : Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, про відібрання у ОСОБА_2 малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та повернення дитини матері.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
21.01.2022 рішенням Житомирського районного суду Житомирської області в справі № 278/2609/21, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 16.11.2022, місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено разом із матір`ю ОСОБА_1 . Батько дитини ОСОБА_2 одноособово змінив усні їхні домовленості про визначення місця проживання дитини та відмовився віддавати дитину позивачці і з того часу фізично її утримує в будинку за адресою: АДРЕСА_1 . 
Умови проживання дитини, створені батьком і матір`ю, матеріальний стан батьків, їх ставлення до виконання батьківських обов`язків тощо, були предметом дослідження в справі № 278/2609/21 про визначення місця проживання їх сина і під час вирішення питання щодо найкращого забезпечення інтересів дитини суд визначив місце проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_5 .. Після набрання 16.11.2022 законної сили рішенням суду в справі № 278/2609/21 позивачка неодноразово зверталася до відповідача з вимогою виконати рішення суду, надати їй можливість забрати дитину. 
Відповідач обрав позицію ізоляції дитини, він у будь-який спосіб унеможливлює залишення дитини поза своїм фізичним контролем. Зокрема, з набранням законної сили рішенням суду дитина припинила відвідувати дитячий садок, що підтверджується довідкою від 24.01.2023 № 13. Під час відвідування позивачкою сина за місцем реєстрації відповідача останній не залишає їх наодинці, забороняє виходити удвох з будинку, фізично відстороняє дитину від матері, почергово зачиняє за нею двері будинку, воріт тощо, супроводжуючи за межі будинковолодіння, а залишається зачиненою всередині будинку. У такий спосіб відповідач ігнорує рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю та перешкоджає її спілкуванню із сином.
Натомість за місцем проживання матері і дитини в м. Києві позивачка організувала для сина зовсім інший, соціальний спосіб життя, що сприяв повноцінному та різносторонньому розвитку дитини. Крім приватного дитячого садка «Малюк Арістотель», ОСОБА_3 у період проживання з матір`ю відвідував школу верхової їзди «Поні-клуб», басейн та дитячу академію футболу і ці обставини досліджені судами в справі № 278/2609/21.
Після 16.11.2022, під час спроби позивачки покинути будинок АДРЕСА_1 разом із сином, відповідач їм фізично перешкоджав. За вказаними фактами позивачка зверталася до правоохоронних органів, що підтверджується відповідями Житомирського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області (далі - Житомирське РУП ГУНП в Житомирській області) від 10.01.2023 № 11942 та від 23.01.2023 № 1128 /т. 1 а. с.1-5/.
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 31.07.2023 позов задоволено. Відібрано в ОСОБА_2 дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернуто дитину матері - ОСОБА_1 /т. 3 а. с. 94-101/.
       Додатковим рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 18.08.2023 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 43000 грн /а. с. 18-21/.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу (вх № 8626/23-вх від 11.09.2023, вх № 9129/23-вї від 28.09.2023 /т. 3 а. с. 110-112, 131-134/, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що : (1) відібрання дитини не відповідає її інтересам та призведе до різкої зміни звичного місця проживання та може заподіяти дитині психологічної травми. Дитина протягом півтора року постійно проживає з батьком, дитина звикла до обстановки та соціалізувалася за новим місцем проживання, відвідувала дошкільні навчальні заклади, а з 1.09.2023 почала відвідувати школу. Подальше проживання дитини у стійкому та благонадійному середовищі відповідає її інтересам, а мати самоусунулася від виховання дитини та приїздить до дитини раз на 2-3 місяці; (2) судом були відхилені або залишені без розгляду всі клопотання сторони відповідача, зокрема стосовно дослідження психологічного стану дитини. Відповідач подавав три різних клопотання про проведення психологічної експертизи дитини судово-медичним експертом, психологом центру соціальних послуг або приватним психологом, суд відхилив всі три клопотання. Проте 3.07.2023 судом було встановлено порядок судового розгляду цивільної справи, в тому числі і вирішено питання щодо з`ясування думки малолітньої дитини ОСОБА_6 та ухвалено викликати дитину на допит в суд та заслухати думку дитини у присутності обох батьків, також без присутності психолога або фахівця/спеціаліста. Відповідач неодноразово наголошував на необхідності залучення при розгляді даної справи та опитування дитини дитячого психолога, проте, суд першої інстанції проігнорував дані клопотання; (3) під час розгляду справи представником Служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради Баб`яком М.М. засобами електронного поштового зв`язку неодноразово були спрямовані заяви про розгляд справи без його участі, і суд першої інстанції проводив розгляд справи фактично без участі представника Служби у справах дітей, хоча в даній категорії справ участь органу опіки та піклування є обов`язковою; (4) зміна місця проживання дитини з села Святопетрівське Бучанського району Київської області на село Вереси Житомирського району Житомирської області відбулася з метою переїзду дитини до більш безпечного регіону, у зв`язку з початком повномасштабної війни та триваючими на той час бойовими діями на території Київської області, тому, що матір дитини станом на день початку війни 24.02.2022 і до 15.05.2022 перебувала на відпочинку за кордоном і всі питання щодо дитини, її безпеки, виїзду в більш безпечний регіон та всі інші питання, вирішував батько; (5) дії батька щодо зміни місця проживання дитини були здійснені в інтересах дитини, були виправданими та відповідальними. Крім того, батько повідомляв матір дитини про місце проживання дитини, тримав її в курсі всіх подій, які відбувалися з дитиною, надсилав фото та відео, а також забезпечив регулярне спілкування дитини та матері. З травня 2022 року і по даний час матір має можливості приїжджати до дитини і проводити час тоді, коли матір сама цього забажає, в середньому матір приїжджає до дитини раз в 2-3 місяці; (6) у рішенні суд першої інстанції згадує рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12.01.2022, постанову апеляційної інстанції від 16.11.2022, постанову Верховного Суду від 22.02.2023 у справі № 278/2609/21, та зазначає як преюдиційний факт, що із зазначених процесуальних рішень також вбачається, що мати дитини піклувалася про здоров`я дитини, фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпечувала сина належними умовами для його проживання, виховання та розвитку. Проте, в той же час, суд не звертає уваги на те, що при розгляді справи №278/2609/21 був залучений спеціаліст органу опіки та піклування, який в липні 2022 року надав чітку та обґрунтовану думку про те, що мати (позивач) втратила зв`язок з дитиною, а у батька (відповідача) з дитиною є стійкий емоційний зв`язок і дитині краще залишитися проживати з батьком. Інших досліджень психологічного стану дитини, висновків експертів чи спеціалістів з липня 2022 року не було, хоча відповідач неодноразово намагався ініціювати залучення спеціаліста (психолога); (7) суд зобов`язав Житомирську службу у справах дітей провести повне дослідження справи та зробити новий висновок. Житомирська Служба по справах дітей, всупереч чинному законодавству, не провела психологічне дослідження дитини, а також не провела засідання комісії з викликом обох батьків для ознайомлення з їх аргументами стосовно визначення місця проживання дитини. Своїм висновком від 7.06.2023 Виконавчий комітет Житомирської міської ради (Служба у справах дітей) грубо порушив чинне законодавство у сфері охорони прав дитини та батьківських прав, а також виявив свою упередженість по відношенню до батька, ухваливши висновок на користь матері без фактичного дослідження всіх обставин. Суд, всупереч аргументам батька про незаконність висновку Служби по справах дітей, долучив цей документ до справи, відмовився викликати представника Служби в суд за роз`ясненнями, та відмовився зобов`язати Службу зробити новий висновок, який би відповідав всім вимогам чинного законодавства; (7) суд першої інстанції провів розгляд справи без участі відповідача та його представника, визнав причини їх неявки на судові засідання неповажними, хоча докази поважності причин неявки на призначені судові засідання були надані стороною відповідача. Даний факт вважає грубим порушенням процесуальних прав відповідача /т. 5 а. с. 28/.
31.10.2023 ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подано до суду відзив (вх 10123/23) на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Відзив обґрунтовано тим, що : (1) позов було подано з правових підстав, визначених ч. 1 ст. 162 СК України та супутнього правового обґрунтування, зокрема, і усталеною правовою позицією ВС, відповідно до якої - якщо боржник не виконує рішення суду про визначення місця проживання дитини добровільно, стягувач може звернутися до суду з вимогою про відібрання дитини (постанова ВС від 26.02.2020 у справі №650/1631/19, від 26.02.2020 у справі №742/1593/19; від 5.04.2018 у справі №752/17200/17-ц; від 24.10.2018 у справі №487/545/17-ц; від 17.09.2020 у справі №673/258/19); (2) судом обґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання про призначення судово-психологічної експертизи. Призначення судом експертизи в даній категорії справи є правом, а не обов`язком суду, а зважаючи на обставину, яку відповідач просив встановити і яка не відноситься до переліку обставин, визначених ст. 105 ЦІК України, то така відмова є правомірною і не є порушенням норм процесуального права. Також при вирішенні цього клопотання суд керувався категорією справи, адже даний спір виник між сторонами не щодо визначення місця проживання дитини, а саме щодо відібрання дитини з правових підстав згідно ст. 162 СК України. Окрім цього, відповідач не був позбавлений можливості провести експертизу в порядку ст. 106 ЦПК України, адже саме з ним проживає дитина і перешкод для отримання та подання суду такого доказу, якщо він вважає його необхідним не було. Відмовляючи відповідачу в задоволенні клопотання про призначення психологічної експертизи, суд першої інстанції ухвалив - заслухати в судовому засіданні думку дитини, обов`язок забезпечити явку дитини поклав на відповідача. Всі аргументи сторони відповідача про порушення порядку з`ясування думки дитини без участі психолога, представника служби у справах дітей ЖМР тощо є безпідставними, оскільки заслуховування думки дитини - Адріана не відбулося через не забезпечення його явки в судове засідання відповідачем, а тому встановити чи проведено воно належним чином не представляється можливим; (3) до участі були залучені Служба у справах дітей ЖМР та Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації. Представник служби у справах дітей ЖМР був присутній під час розгляду справи, виконав свій обов`язок по наданню до суду відповідного висновку служби в даній справі та діяв в межах своїх повноважень. Процесуальне законодавство не передбачає визнання судом участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (її представника), обов`язковою. А тому заява третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, про закінчення розгляду справи у відсутність представника служби та прийняття цієї заяви судом не є процесуальним порушенням; (4) Окрім того, рішення суду першої інстанції в справі № 278/2609/21 ухвалено 12.01.2022, а тому, вочевидь, вказана в апеляційній скарзі думка спеціаліста від липня 2022 року судом першої інстанції не досліджувалась, як обставина, яка встановлена судом, в рішенні суду не зазначена. Обставина, на яку посилається відповідач - думка спеціаліста із змістом, викладеним в апеляційній скарзі, в постанові апеляційного суду не викладена як обставина, яка встановлена рішенням суду, а тому відсутні підстави вважати і преюдиціальною; (5) відповідач рішення виконкому ЖМР про затвердження висновку органу опіки та піклування не оскаржував і на сьогодні воно є чинним. Суд першої інстанції, перевіривши письмові доводи відповідача, не встановив підстав, передбачених ч. 6 ст. 19 СК України для неврахування висновку органу опіки та піклування, тобто не визнав його недостатньо обґрунтованим та/або таким, що суперечить інтересам дитини; (6) сторона відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції була представлена окрім безпосередньо відповідача також трьома його представниками. Засідання в межах підготовчого провадження у період з 14.02.2023 по 23.05.2023 неодноразово відкладались з причин неявки когось із представників відповідача, вирішення заяв та клопотання кожного з них, а це неодноразові клопотання про закриття провадження в справі, його зупинення, численні відводи тощо були розглянуті судом першої інстанції по суті. Жодне засідання у вказаний період не було проведено без участі сторони відповідача. Відповідач та його представники не з`явились в судові засідання 26 та 31.07.2023, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином /т. 3 а.с. 154-159/.
27.11.2023 до апеляційного суду надійшла відповідь на відзив (вх 8371/23) ОСОБА_2 /т. 3 а. с. 175-183/.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 5.07.2024 рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 31.07.2023 скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову /т. 5 а. с. 12-18/.
Додатковою постановою Житомирського апеляційного суду від 19.08.2024 в задоволенні заяви представника позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу відмовлено. Заяву відповідача по відшкодування судових витрат задоволено частково. Постановлено додаткову постанову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1610,40 грн. У задоволенні заяви ОСОБА_2 про відшкодування витрат понесених за проведення експертизи та на забезпечення професійної правничої допомоги відмовлено /т. 5 а. с. 80-81/.
Постановою ВС від 23.04.2025 по справі № 278/673/23 касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Полонської Л.М. задоволено частково. Постанову Житомирського апеляційного суду від 5.07.2024 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції /т. 5 а. с. 130-139/.
У справі міститься Окрема Думка суддів /т.5 а.с. 140-144/.
22.09.2025 розпорядженням в.о. голови Житомирського апеляційного суду справу передано на розгляд до Вінницького апеляційного суду /т. 5 а. с. 243-244/.
       26.11.2025 до Вінницького апеляційного суду ОСОБА_2 подано письмові пояснення та клопотання про долучення доказів, виклик свідків ОСОБА_8 , класного керівника Вересівського ліцею Житомирської міської ради сина ОСОБА_9 ; про витребування висновку комісії органу опіки та піклування та про призначення судової психологічної експертизи /т. 6 а. с. 36-53/.
У судовому засіданні 26.11.2025 відповідач підтримав заявлені клопотання, позивач та її представник ОСОБА_7 не заперечували проти приєднання до матеріалів справи письмових пояснень відповідача, просили надати час для подання заперечень на клопотання про призначення судової психологічної експертизи, оскільки воно було подано перед судовим засіданням, відмовити в задоволенні клопотання про : (1) приєднання доказів, оскільки вони подані з порушення, встановлених ЦПК України строків на їх подання; (2) про виклик свідка ОСОБА_8 , оскільки на даний час це не входить в предмет доказування у даній справі; заперечували проти приєднання доказів до справи, не заперечували щодо заслуховування думки дитини. Щодо вирішення клопотання про витребування у Служби у справах дітей Житомирської міської ради висновку про доцільність відібрання дитини представник позивача поклалась на розсуд суду. 
Суд апеляційної інстанції з`ясувавши думку учасників справи, дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання про призначення судової психологічної експертизи, долучення доказів до справи з тих підстав, що вони подані з порушенням встановлених статтею 83, 354, 356 ЦПК України строків на їх подання та після подання апеляційної скарги, без наведення поважності причин пропуску строку на їх подання. Колегія суддів ухвалила відмовити у задоволенні клопотання про витребування у Служби у справах дітей Житомирської міської ради висновку про доцільність відібрання дитини, оскільки суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції. Судом задоволені клопотання про виклик свідка ОСОБА_8 та виклик дитини ОСОБА_9 для заслуховування його думки; приєднано до справи письмові пояснення ОСОБА_2 .. 
Відмовляючи у задоволені клопотання про допит дитини у якості свідка, колегією суддів враховано висновки ВС викладені у постанові від 19.06.2024 у справі № 372/3402/22 де зазначено, що заслуховування думки дитини в судовому засіданні не є допитом свідка, малолітнього / неповнолітнього свідка відповідно до статей 230, 232 ЦПК України, оскільки не спрямоване на з`ясування обставин справи, а має на меті з`ясування суб`єктивної думки дитини, яку суд враховує залежно від фактичних обставин справи та найкращих інтересів дитини, які можуть не відповідати висловленій думці. Процесуальний закон не містить спеціальних норм, які б регулювали порядок заслуховування думки дитини у спорах щодо її виховання, місця проживання тощо, тому суд керується загальними приписами цивільного процесуального законодавства з урахуванням міжнародних актів та законодавства у сфері захисту прав дітей.
8.12.2025 до суду ОСОБА_2 подав письмові пояснення (вх № 4045/25) та клопотання про : (вх № 4050/25) дослідження додатків до письмових доказів, в якому просить дослідити в судовому засіданні додатки, подані разом із письмовими поясненнями від 7.12.2025; (вх № 4051/25-вх) про зобов`язання Служби у справах дітей Житомирської міської ради згідно чинного законодавства провести засідання комісії, затвердити та надати в суд висновок про доцільність відібрання дитини.
У судовому засіданні 10.12.2025 представник позивача ОСОБА_7 не заперечила проти приєднання до матеріалів справи письмових пояснень відповідача, просила відмови в задоволенні клопотання про приєднання доказів, оскільки вони подані з порушення, встановлених ЦПК України строків на їх подання; також просила відмови в задоволенні клопотання про витребування Служби у справах дітей Житомирської міської ради висновку про доцільність відібрання дитини.
Суд апеляційної інстанції з`ясувавши думку учасників справи, дійшов висновку про задоволення клопотання ОСОБА_2 про приєднання до справи письмових пояснень та відмову в задоволенні клопотань про приєднання до матеріалів справи доказів, витребування у Служби у справах дітей Житомирської міської ради висновку про доцільність відібрання дитини, оскільки зазначені клопотання подані з порушенням встановлених статтею 83, 354, 356 ЦПК України строків на їх подання та після подання апеляційної скарги, без наведення поважності причин пропуску строку на їх подання, а також з тих підстав, що суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.
Клопотання, які були адресовані Житомирському апеляційному суду відповідачем не підтримані.
Щодо розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
10.12.2025 до суду надійшла заява (вх № 4086/25) представника Служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради Бабяка М.М. про розгляд справи без участі представника Служби (управління) у справах дітей. Клопотання відповідача про призначення судової психологічної експертизи підтримує та просить задовольнити. 
У судовому засіданні ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
ОСОБА_1 та її представник Полонська Л.М. заперечили проти апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Представник Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи.
Представник Служби у справах дітей Житомирської міської ради в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Надали заяви про розгляд справи у їх відсутність. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина друга статті 372 ЦПК України).
Заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши думку дитини у присутності представника відділу захисту прав дітей служби у справах дітей Вінницької міської ради, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина перша, четверта статті 367 ЦПК України). 
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.
У справі встановлено наступні обставини:
ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , батьками якого в свідоцтві про народження серії НОМЕР_1 записані: батько – ОСОБА_2 , мати – ОСОБА_10 /т. 1 а. с. 14/.
Згідно із свідоцтвом про зміну імені від 21.10.2022 серії НОМЕР_2 , ОСОБА_10 змінила прізвище на « ОСОБА_11 » /т. 1 а. с. 10/.
Із 2020 року та після розірвання сторонами шлюбу в 2021 році дитина залишилася проживати з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 .
За місцем проживання матері і дитини в м. Києві малолітній ОСОБА_3 з 2020 року відвідував: приватний дитячий садок «Малюк Арістотель»; школу верхової їзди «Поні-клуб»; басейн ТОВ «Щастя кідс»; дитячу академію футболу /т. 1, а. с. 38-41/.
12.01.2022 рішенням Житомирського районного суду Житомирської області по справі № 278/2609/21, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 16.11.2022 та постановою Верховного Суду від 22.02.2023, первісний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини задоволено та визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_10 .. У рішенні суд зазначив, що основним чинником при прийнятті рішення щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю , а не батьком, є відсутність нагальних, важливих та дійсних підстав для зміни теперішнього місця проживання дитини./т. 1 а. с. 15-29/.
Із початком запровадження 24.02.2022 воєнного стану в Україні, дитина проживала разом із батьком за місцем його реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .
Із квітня 2022 року ОСОБА_3 відвідував групу короткочасного перебування «Smartik», із червня 2022 року - Вересівський Комунальний дошкільний навчальний заклад «Журавлик» Житомирського району Житомирської області, заняття з підготовки до школи /т. 1, а. с. 92-94/.
Внаслідок чинення ОСОБА_2 перешкод у спілкуванні з дитиною та проживанні з нею, невиконання судового рішення про визначення місця проживання дитини з матір`ю, ОСОБА_1 в грудні 2022 року та січні 2023 року зверталась з відповідними зверненнями до служби в справах дітей, відділу поліції та виконавчої служби /т. 1, а. с. 31-36/.
У висновку про результати психологічного дослідження від 2.03.2023 (психолог ОСОБА_12 ), доданому відповідачем до відзиву на позовну заяву, зазначено, що дитина вказала, що любить батька і хоче жити із ним, про матір говорить позитивно, зазначає, що іноді спілкується з мамою телефоном, а також проводить спільно час, коли мама приїздить. Загалом наявні всі ознаки здорової соціалізації ОСОБА_3 за місцем його проживання. Негативні фактори за місцем проживання дитини станом на день підготовки висновку відсутні. Різка зміна місця постійного проживання дитини та звичного для нього середовища не відповідає інтересам дитини та може спричинити заподіяння дитині психологічної травми /т. 1, а. с. 97-98, т. 4 а. с. 42-43/.
Відповідно до акта обстеження, затвердженого начальником Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної державної адміністрації в м. Києві 16.05.2023, щодо умови для проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , створено належним чином умови для проживання та виховання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : передбачена окрема кімната, в якій наявне спальне місце, шафа для одягу, стіл для навчання та наявні деякі дитячі речі та іграшки /т. 2, а. с. 148/.
7.06.2023 Виконавчим комітетом Житомирської міської ради, як органом опіки та піклування, надано висновок № 706 про визнання за доцільне відібрати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батька ОСОБА_2 , та передати матері ОСОБА_1 /т. 2, а. с. 206-208/.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням суду від 12.01.2022 місце проживання малолітньої дитини визначено разом із матір`ю, проте відповідач фізично утримує дитину в будинку за місцем свого проживання, відмовляється виконувати рішення суду та передавати дитину матері. Матеріали справи не містять доказів, і такі докази не надано відповідачем до суду, що повернення малолітньої дитини за місцем проживання матері, яке є місцем проживання і дитини згідно з рішенням суду, яке набрало законної сили, створює загрозу її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток. Аналогічно не встановлено обставин, що повернення дитини буде суперечити її інтересам. Суд звернув увагу на важливість спілкування дитини як з батьком, так і з матір`ю. Дії відповідача спрямовані на умисне невиконання рішення суду і обмеження прав малолітньої дитини на догляд, спілкування та виховання з боку матері.
Висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог зроблено за неповного з`ясування обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права з огляду на наступне.
При перегляді справи колегія суддів враховує тривалість розгляду справи (справа на розгляді з лютого 2023 року) та зміни у житті сторін. Враховуючи, що спір стосується прав та інтересів малолітньої дитини, дані обставини колегія суддів вважає суттєвими та такими, що підлягають врахуванню судом незалежно від часу їх виникнення. 
Дитина ОСОБА_13 став учнем Вересівського ліцею ЖМР. 
Зі слів відповідача, він разом з сином ОСОБА_14 , у зв`язку із закінченням попереднього договору оренди житла змінив адресу проживання та проживають за адресою: АДРЕСА_3 . Житло наймають.
20.10.2023 року позивачка ОСОБА_1 , разом із сторонніми чоловіками з`явилися до ліцею та намагалися забрати дитину, у наслідок чого стався конфлікт між батьками. Дитина відмовлялася іти з матір`ю. Ситуація була вирішена адміністрацією школи. 
Колегія суддів приходить до висновку про надання оцінки даній обставині, оскільки подія, яка сталася 20.10.2023, не залежала від відповідача, виникла після ухвалення рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 31.07.2023 внаслідок дій позивачки, та вплинула на відношення дитини до матері.
На час перегляду справи дитина проживає з батьком.
З червня 2024 року мати з дитиною не зустрічалася. 
Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
За змістом положень частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Відповідно до вимог частини першої статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.
Отже, стаття 162 СК, яка є правовою підставою позовних вимог ОСОБА_1 , визначає наслідки самочинної, тобто без згоди другого з батьків, зміни місця проживання дитини. 
Самочинною слід вважати зміну місця проживання малолітньої дитини й за її згодою, але без відома та згоди того з батьків, з ким вона проживає.
При розгляді справи судом першої інстанції не було наведено обґрунтованих доводів на підставі яких суд прийшов до висновку, що відповідач самочинно змінив місце проживання дитини. 
Так, за обставинами та матеріалами справи встановлено, що до набрання рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю (рішення постановлено 12.01.22 року; набуло законної сили 16.11.2022 року) законної сили, мати дитини на початку лютого 2022 року самостійно привезла та залишила дитину відповідачу, оскільки їхала на відпочинок до моря за кордон.
       У зв`язку з запровадження 24 лютого 2022 року воєнного стану в Україні, мати дитини змогла повернутися в Україну лише у травні 2022 року. Весь цей час дитина проживала з батьком.
       Через військову ситуацію, та з метою захисту життя та здоров`я дитини, відповідач разом з сином переїхали на постійне місце проживання у Житомирську область с. Вереси. Даний будинок був і місцем реєстрації позивачки (т.1 а.с. 11)
Як пояснила позивач у судовому засіданні вона знала про даний будинок і, що син може у ньому знаходитися. 
       У постанові Верховного Суду від 23.12.2019 у справі № 648/2062/18 зазначено, що положення частини першої статті 162 СК України, які передбачають відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання, покликані захистити права того з батьків, з ким за рішенням суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.
       З огляду на викладене, колегія суддів приходить висновку, що позивачем не було доведено самочинної зміни відповідачем місця проживання дитини у м. Києві, оскільки у м. Києві позивач добровільно та самостійно визначила тимчасове місце проживання дитини з батьком, а також не було доведено неправомірних дій відповідача при зміні місця проживання дитини з м. Київ на с. Вереси Житомирської області, оскільки такі дії відповідача були обумовлені захистом життя та психічного здоров`я сина, через воєнний стан. Про місця проживання дитини позивачка знала. Батько дитину не викрадав.
Колегія суддів також враховує, що за змістом ст. 162 СК України самочинною зміною місця проживання дитини може бути і неповернення дитини тому із батьків з ким визначено місце проживання дитини. 
Досліджуючи дану обставину, через призму невиконання відповідачем рішення суду в справі № 278/2609/21 про визначення місця проживання дитини з матір`ю, колегія суддів враховує наступне.
Згідно абз 2 ч.1 ст. 162 СК України дитина не може бути повернута лише тоді, коли обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
При дослідженні питання чи буде повернення дитини матері відповідати інтересам дитини колегією суддів враховано: 
1.Після розлучення сторін і до запровадження в Україні воєнного стану, дитина ОСОБА_14 поперемінно проживав у м. Києві як з батьком, так і з матір`ю. Станом на 24.02.2022 року (воєнний стан) дитина проживала з батьком та емоційно пов`язала саме з ним свій захист, так як матері, з незалежних від неї обставин, поряд не було. 
2.Після повернення матері в Україну, дитина не висловлювала бажання проживати з нею (висновок психологічного обстеження ) /т. 1 а.с. 97-98/ 
3.З огляду на обставини справи: зміна адрес проживання дитини, неодноразові заяви матері до поліції щодо вчинення батьком перешкод у спілкуванні їй з сином, погодження батька на зустрічі дитини з матір`ю лише у його присутності або у його будинку, колегія суддів приходить висновку, що відповідач не сприяв налагоджуванню стосунків між сином та матір`ю, однак дані дії відповідача суд розцінює, як обраний ним своєрідний спосіб захисту своїх прав та інтересів, оскільки через введений в Україні воєнний стан та неможливість батька вільно перетинати кордони країни у нього наявні побоювання, що дитина може бути забрана матір`ю та вивезена нею за межі України, через що він буде позбавлений можливості бачити та приймати участь у житті свого сина. З огляду на проживання за кордоном (Туреччина) матері позивачки та вивезення у такий спосіб матір`ю позивачки свого сина (брата позивачки), відповідач дані побоювання вважає реальними, і саме ними виправдовує свої дії. З отриманих у судовому засіданні пояснень відповідача, колегія суддів приходить висновку, що батько, до закінчення в Україні воєнного стану не має наміру добровільно виконати рішення суд та передати дитину матері.
4.Колегія суддів враховує, що з огляду на тривалість розгляду справи та зміну ставлення сина до матері (про що вона могла спостерігати при спілкуванні з ним), з метою збереження та налагодження стосунків, позивачкою під час розгляду справи не було вчинено дій щодо встановлення порядку її участі у спілкуванні з сином. Так, окремого позову чи заяви про забезпечення даного позову у такий спосіб, до суду подано не було. Колегія суддів не вважає ці обставини бездіяльністю позивачки, а розцінює їх, як відсутність у матері хвилювання за життя та здоров`я сина, коли він знаходиться з батьком.
5.Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , класний керівник Вересівського ліцею ЖМР пояснила, що ОСОБА_13 є її учнем. Дитина активна, життєрадісна, легко йде на контакт, має друзів. Його емоційний стан покращився. Батько дитини постійно на зв`язку з нею, цікавиться шкільним життям та успіхами сина. З матір`ю хлопчика вона також знайома. Свідок розповіла про події, які трапилися 20.10.2023 року та очевидцем яких вона була. Під час уроку до класу зайшла мати ОСОБА_14 та підійшла до його парти. Разом з нею зайшов сторонній чоловік великої статури, який стояв у дверях класу. Мати хотіла забрати сина, але ОСОБА_14 взявся за парту і не хотів іти разом з матір`ю. Щоб не зривати уроку, а також враховуючи, що діти злякалися, свідок запропонувала матері вийти у коридор. У коридорі до них підійшли з адміністрації школи, а вчитель повернулася на урок. Пізніше її запросили в учительську, де були і батьки, і сам хлопчик, і сторонній чоловік, який прийшов з мамою. Дитина була налякана, трималася батька. Свідок забрала дитину і повела його на сніданок. Дана ситуація в той момент негативно вплинула на емоційний стан хлопчика. За місяць до цієї події, мати хлопчика кожного дня писала до свідка та цікавилася дитиною. У той день теж мати писала, але після тієї події (пройшло біля 2 років) мати більше не пише та не телефонує їй. Коли тема уроку стосувалася сім`ї, ОСОБА_14 говорив, що у нього немає мами.
Суд оцінює покази свідка як підтвердження факту відсутності прихильності дитини до матері, та негативного впливу на дитину подій 20.10.2023 року і побоювання хлопчика, що його може забрати мати.
6.Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).
Колегією суддів, у режимі відеозв`язку, у присутності представника органу опіки ОСОБА_15 , враховуючи вік дитини, у вільно-ігровій формі була з`ясована думка дитини з приводу його ставлення та прихильності до батьків. Дитині на вибір були запропоновані два новорічних пакунки (подарунки) : один – яскравий та більший за розмірами від мами, та менший і непримітний від батька. Дитина обрала подарунок від батька, висловивши не бажання взагалі отримувати подарунок від матері. На запитання головуючої, чи можна щоб два подарунки йому передала мама, дитина відповіла «ні». Хлопчик не реагував на слова та привітання матері, однак після слів головуючої, що мати хвилюється та плаче, а тому чи можна щоб йому питання поставила подруга мами (адвокат), хлопчик пішов на контакт та відповів, що їм у школі розповідають про цінності сім`ї, і що папа йому нічого про це не говорив.
У своїх постановах Верховний Суд неодноразово зазначав, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання, які стосуються дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства». 
Після з`ясування думки дитини колегія суддів дійшла висновку, що свою особисту прихильність дитина ОСОБА_14 проявляє до батька. Між батьком та сином наявний стійкий емоційний зв`язок. Дитина довіряє батькові та відчуває себе поряд з ним безпечно. Від матері дитина відсторонена, ображена на неї, однак повністю зв`язок між сином та матір`ю не втрачено. Дитина потребує уваги матері, однак у даному віці сприйме її лише після схвалення батьком. 
7.Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 25.03.2024 в справі № 183/1464/22 зробив висновки, що судове рішення про визначення місця проживання дитини за своєю суттю є рішенням про визнання, а за своїм змістом є рішенням немайнового характеру. Зважаючи на відсутність в судовому рішенні про визначення місця проживання дитини обов`язку вчинення дій боржником (тим з батьків, з яким фактично проживає дитина), таке рішення не підлягає примусовому виконанню. Чинне законодавство не передбачає, що невиконання одним з батьків судового рішення щодо визначення місця проживання дитини з іншим з батьків, є умовою / підставою застосування статті 162 СК України. Основною умовою застосування статті 162 СК України є факт «самочинної зміни місця проживання дитини».
8.Відповідно до частини п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Надаючи оцінку висновку № 706 від 7.06.2023 виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органом опіки та піклування, про визнання за доцільне відібрати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батька ОСОБА_2 , та передачі матері ОСОБА_1 /т. 2, а. с. 206-208/, колегія суддів враховує наступне. 
У постанові ВС від 18.11.2020 у справі № 759/1382/19 зазначено, що висновок органу опіки та піклування має базуватися на достовірній інформації про всі фактичні обставини, які можуть мати істотне значення, та ретельному їх з`ясуванні; такий висновок є рекомендаційним, тому суд може постановити інше рішення, ніж пропонує орган опіки та піклування.
Аналіз висновку № 706 від 7.06.2023 виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органом опіки та піклування свідчить про те, що зазначений висновок ґрунтується на результатах розгляду судами справи № 278/2609/21, в ньому викладено думки сторін щодо виконання рішення суду, однак він не враховує всі обставини, зокрема добровільну передачу дитину позивачем відповідачу 17.02.2022 (позивач виїхала за кордон, залишивши сина батькові), відсутня інформація про дослідження умов проживання відповідача, емоційний зв`язок дитини з батьком (син з батьком безперервно проживав з моменту добровільної передачі матір`ю дитини батькові, більше 1 року 3 місяців), ставлення сина до матері, емоційний зв`язок сина з матір`ю органом опіки та піклування не з`ясовано. 
Суд першої інстанції помилково погодився з висновком органу опіки та піклування, який є недостатньо обґрунтованим, наданий без врахування усіх обставин.
Обов`язковість судового рішення означає, що таке рішення повинно бути виконано своєчасно (у розумні строки), належним чином (у спосіб, визначений судом) та у повному обсязі (у точній відповідності до приписів мотивувальної та резолютивної частин рішення). Забезпечуючи ефективність виконання судового рішення всім процесуальними засобами, суд при ухвалені рішення також має враховувати таку складову верховенства права як принцип пропорційності (збалансованості), що може охоплювати питання суспільних інтересів, співрозмірності до наявних бюджетних видатків, надмірності персональної відповідальності (санкції) посадової особи суб`єкта владних повноважень тощо, і це, у виключних випадках, на жаль, може ускладнювати завершення останнього етапу вирішення судом спору (судового процесу)– виконання судового рішення.
Враховуючи обставини, які склалися між сторонами, не бажання батька добровільно передати дитину матері, колегія суддів приходить висновку, що виконання рішення про відібрання дитини у примусовому порядку не відповідатиме інтересам дитини, оскільки призведе до погіршення відносин між батьками та не буде сприяти налагодженню стосунків між матір`ю та сином, а також буде негативним для емоційного стану дитини. 
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).
За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема, у рішенні від 11.07.2017 в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13 ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Матеріали справи не містять доказів того, що за місцем проживання батька існує загроза життю та здоров`ю дитини, її морального виховання, або проживання дитини з батьком негативно впливає на її розвиток.
Підсумовуючи наведене, за обставин, які склалися, враховуючи інтереси дитини, вислухана думка якої дала підстави для висновку, що йому добре і цікаво з батьком, він задоволений своїм життям, йому створені належні умови для виховання та навчання, а тісні зв`язки з батьком та спільні захоплення дозволяють дитині відчувати себе щасливою та захищеною, колегія суддів вважає, що матері потрібно поступово входити в життя дитини, обом батькам дитини необхідно вчиняти активні дії на відновлення зв`язку матері з сином задля повноцінного психологічного розвитку дитини, а батьку ОСОБА_2 слід утриматися від чинення позивачці перешкод у вихованні дитини та спілкуванні з нею, оскільки така поведінка суперечить сімейним цінностям та не відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки нею не доведено факту самочинної зміни батьком місця проживання дитини. Крім того, під час апеляційного перегляду справи судом встановлено, що обставини між сторонами змінилися і повернення дитини буде суперечити її інтересам. Усунення перешкод у спілкуванні матері з сином, на думку суду можуть бути вирішені у спосіб без застосування крайніх заходів та з меншим навантаженням на емоційний стан дитини.
Відповідно до частини п`ятої статті 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Стосовно прийняття додаткових доказів, наданих відповідачем на стадії апеляційного провадження до Житомирського апеляційного суду, колегія суддів зазначає, що дані клопотання відповідачем у Вінницькому апеляційному суді підтримані та заявлені повторно не були, а тому у судовому засіданні не вирішувалися. 
У постановахвід 22.12.2020 в справі № 635/4712/17, від 27.03.2023 в справі № 686/9366/20 Верховний Суд зазначав, що вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не були подані до суду першої інстанції, апеляційний суд має врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо обов`язку особи, яка бере участь у справі, добросовісно реалізовувати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і про відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати висновок в ухвалі за наслідками обговорення заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні (постанова).
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).
За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, які вона довела. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і на засіданні суду апеляційної інстанції.
       Відповідачем на стадії апеляційного провадження до Житомирського апеляційного суду були надані додаткові докази, а саме :
- висновок про результати психологічного дослідження від 11.09.2023 (психолог ОСОБА_12 ), /т. 3, а. с. 122-124, т. 4 а. с. 44-46/;
- висновок про результати психологічного дослідження від 28.11.2023 (психолог ОСОБА_12 ), /т. 4, а. с. 47-48/.
- висновок про результати психологічного дослідження від 4.01.2024 (психолог ОСОБА_12 ) /т. 4, а. с. 49-50/;
- висновок судово-психологічної експертизи від 18.03.2024, проведений в іншій справі (№ 752/13504/23; 
- результати психодіагностичної роботи від 26.04.2024, проведеної за зверненням ОСОБА_3 Житомирським міським центром соціальних служб Житомирської міської ради /т. 4, а. с. 151, 152/.
Колегія судді приходить висновку, що надані відповідачем на стадії апеляційного провадження Житомирському апеляційному суду додаткові докази, клопотання про залучення яких ним не було заявлено даному складу Вінницького апеляційного суду, без надання належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від відповідача до уваги не приймаються. 
Відповідно до пункту 1 – 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Виходячи з наведеного, аргументи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції від 31.07.2023, то додаткове рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 18.08.2023 також слід скасувати.
Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. (подібні висновки викладені у постановах ВС від 23.12.2021 у справі № 925/81/21, від 9.02.2022 у справі № 910/17345/20, від 15.02.2023 у cправі № 911/956/17(361/6664/20), від 7.03.2023 у cправі № 922/3289/21).
Щодо розподілу судових витрат.
Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Ураховуючи те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції – скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, однак з позивача слід стягнути на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1610,40 грн /т. 3 а. с. 113/.
Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 31.07.2023 та додаткове рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 18.08.2023 у даній справі скасувати та ухвалити нове.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи : Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, про відібрання дитини – відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1610 гривень 40 копійок. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя                                             Л. О. Голота

Судді:                                                                        С. Г. Копаничук 

В. В. Оніщук