ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2026 року
м. Харків
справа № 635/736/24
провадження № 22-ц/818/718/26 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю., 
за участю секретаря – Муренченко С.А.,
учасники справи:
позивачка – ОСОБА_1 ,
відповідач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Харківського районного суду Харківської області від 28 липня 2025 року в складі судді Лук`яненко С.А.
в с т а н о в и в:
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача.
Позовна заява мотивована тим, що 19 листопада 2021 року близько 12-ої години на Салтівському шосе в м. Харків у неї викрадено телефон «SAMSUNG» із встановленою сім-карткою оператора мобільного зв`язку «Київстар» з номером НОМЕР_1 . До її рахунків відкритих у АТ КБ «ПриватБанк» прикріплений фінансовий номер телефону НОМЕР_1 , який був встановлений на викраденому телефоні. Також на викраденому телефоні був встановлений мобільний додаток Приват24, яким вона користувалася. 
Зазначила, що цього ж дня, 19.11.2021 вона зателефонувала відповідальному працівнику Банку (персональному банкіру) та повідомила про крадіжку телефона. Працівник банку повідомила їй, що 19.11.2021 о 13.00 була спроба проведення транзакції зі списання коштів в сумі 900,00 грн з кредитної карти «Золота карта «Універсальна» № НОМЕР_2 , але ця операція визнана банком як сумнівна, та не проведена банком, картка заблокована. Працівником банку рекомендовано їй заблокувати sim-картку. Цього ж дня вона виконала рекомендації працівника банку та заблокувала sim-картку. В подальшому вона також за рекомендацією відповідального працівника банку (персональний банкір) перевипустила нову sim-картку з тим же номером телефону НОМЕР_1 . 
05.12.2021 вона отримала від банку sms-повідомлення щодо необхідності сплатити обов`язковий платіж за кредитом. Зателефонувавши на гарячу лінію «ПриватБанк» вона дізналася, що 19.11.2021 з її кредитної картки № НОМЕР_2 невідомими особами здійснено два успішних перекази о 12.52 на суму 14000,00 грн, о 12.53 на суму 14000,00 грн та о 13.00 здійснена спроба списання коштів у сумі 900,00 грн, яка банком не проведена, а також, що до цього часу кредитна картка не була заблокована. Тільки 05.12.2021 її картки були заблоковані банком у зв`язку зі спробою списання коштів трьома особами. 
05.12.2021 вона звернулася до Харківського районного управління поліції №2 Головного управління Національної поліції в Харківській області із заявою про те, що невстановленими особами через мобільний додаток «Приват 24» здійснено крадіжку грошей в сумі 28 000,00 грн. 05.12.2021 відомості про вчинений злочин внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021226230000203 та кваліфікацією за ч.1 ст.185 КК України. 
Вказала, що всі банківські картки знаходились у неї, пін-коди та іншу особову інформацію стосовно платіжних карт вона нікому не передавала, у телефоні цю інформацію не зберігала. Таким чином, у зв`язку із недбалістю та незабезпеченням АТ КБ «ПриватБанк» належної безпеки особистих даних банк надав можливість шахраям 19.11.2021 зняти з її рахунку кошти на загальну суму 29082,39 грн, яка складається із її особистих коштів в сумі 1533,73 грн та коштів кредитного ліміту. Після проведених шахрайських операцій баланс на карті складає мінус 27548,66 грн, яку банк вважає кредитною заборгованістю і нараховує на цю суму проценти за користування кредитом та автоматично списує суму заборгованості з наявних у банку її карткових рахунків. Банк списав з її рахунків грошові кошти на загальну суму 25426,70 грн. 
Посилалася на те, що на її неодноразові звернення банк повідомляв, що і далі буде нараховувати проценти та проводити договірне списання коштів. 
Просила визнати неправомірними дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо проведення списання 19.11.2021 з карткового рахунку № НОМЕР_3 та додатковими рахунками договору SAMDNWFC00022511010 від 11.12.2015, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , грошових коштів у розмірі 29082,39 грн; 
зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» відновити залишок коштів на картковому рахунку № НОМЕР_3 та додатковими рахунками договору SAMDNWFC00022511010 від 11.12.2015 до того стану, в якому він був перед виконанням фінансових операцій 19.11.2021 року; 
зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» повернути ОСОБА_1 кошти у сумі 1281,22 грн шляхом поновлення їх на картковому рахунку № НОМЕР_3 карта «Універсальна» № НОМЕР_4 ;
зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» повернути ОСОБА_1 кошти у сумі 35,00 грн шляхом поновлення їх на картковому рахунку № НОМЕР_5 в АТ КБ «ПриватБанк» карта «Для виплат» № НОМЕР_6 ; 
зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» повернути ОСОБА_1 кошти у сумі 24110,48 грн на картковий рахунок № НОМЕР_7 карта «Для виплат» для отримання пенсії №5168745105178047;
судові витрати покласти на відповідача.
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 28 липня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню РІN-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Звертаючись з позовом та в процесі розгляду справи в суді першої інстанції вона наголошувала на тому, що зазначені перекази були ініційовані не нею, вона заперечує розголошення інформації, яка б сприяла проведенню оспорюваних нею транзакцій, про викрадення мобільного телефону вона негайно, 19.11.2021 близько 13.00 повідомила свого персонального банкіра. Висновок, який комісією банку зроблено за результатами службової перевірки про те, що треті особи володіли інформацією щодо РІN-коду карти № НОМЕР_8 , РІN-код карти став відомим в результаті розголошення його особисто клієнтом в ході контакту із шахраєм або в результаті неналежного зберігання РІN-коду, допущеного клієнтом, є припущенням, яке не ґрунтується на доказах. З огляду на надані банком пояснення, вважала, що банк фактично не оспорює, що мало місце зовнішнє шахрайське заволодіння її грошовими коштами невстановленими особами. Однак висновок суду, що треті особи володіли інформацією щодо РІN-коду карти № НОМЕР_8 , РІN-код карти став відомим в результаті розголошення його особисто клієнтом в ході контакту із шахраєм або в результаті неналежного зберігання РІN-коду, допущеного клієнтом, а також, що одноразові ОТР-паролі, які надаються клієнту в автоматичному режимі на її фінансовий номер телефону є належним доказом автентифікації клієнта, зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Відповідач не довів того, що вона втрачала та/або сприяла незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати оспорювані платіжні операції.

28.01.2026 за допомогою системи «Електронний суд» АТ КБ «ПриватБанк» подало клопотання/заяву, яке за змістом є відзивом на апеляційну скаргу, в якому вважало рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» та споживачем фінансових послуг Банку.
Сторонами не заперечується, що 16.01.2014 ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок НОМЕР_5 в АТ КБ «ПриватБанк» та видано картку «Для виплат» № НОМЕР_9 , № НОМЕР_6 (Угода № SAMDNFF000134132682 від 16.01.2014).
11.12.2015 ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок НОМЕР_3 в АТ КБ «ПриватБанк», видано картки «Золота карта «Універсальна» № НОМЕР_2 , «Універсальна» № НОМЕР_10 , «Універсальна» № НОМЕР_4 (Угода № SAMDNWFC00022511010 від 11.12.2015) .
05.06.2020 ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок НОМЕР_7 в АТ КБ «ПриватБанк» для отримання пенсії та видано картку «Для виплат» № НОМЕР_11 (Угода № SAMDNWFC00060080071 від 05.06.2020).
До рахунків ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» прикріплений фінансовий номер телефону НОМЕР_1 та на її мобільному телефоні був встановлений мобільний додаток Приват24, яким вона користувалася. 
Згідно з даними виписки, виданої AT КБ «ПриватБанк» від 29.11.2023 за період з 01.11.2021 по 29.11.2023 по картковому рахунку № НОМЕР_4 ( НОМЕР_3 ) кредитний ліміт було встановлено банком 42 000,00 грн, баланс на початок періоду 1533,73 грн, баланс на кінець періоду - (мінус) 19 651,21 грн. 19.11.2021 о 12 год. 52 хв. здійснено перекази з картки № НОМЕР_12 у валюті операції суми 14 140,00 грн (у валюті картки 14 518,19 грн) та о 12 год. 53 хв. у валюті операції суми 14 140,00 грн (у валюті карти 14 564,20 грн), після чого залишок після операції складав -27 548,66 грн (а.с.27-29).
Як вбачається із скриншоту переказів з картки НОМЕР_13 19.11.2021 були здійснені два перекази по 14000 грн і банком було відмовлено в здійснені операції по переказу коштів на суму 900 грн (а.с.22-23).
05.12.2021 року ОСОБА_1 звернулася до Харківського районного управління поліції №2 Головного управління Національної поліції в Харківській області з заявою про те, що невстановленими особами через мобільний додаток «Приват 24» здійснено крадіжку грошей в сумі 28 000,00 грн. 
05.12.2021 року відомості про вчинений злочин були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021226230000203 та кваліфікацією за частиною першою статті 185 КК України (а.с.31).
Відповідно до листа ПриватБанк від 12.01.2022 № 20.1.0.0.0/7-220111/22027 Банк проінформував ОСОБА_1 , що списання коштів з її платіжних карток № НОМЕР_14 , № НОМЕР_15 є договірним списанням в рахунок погашення заборгованості, яка обліковується за нею у банку, отже порушень з боку Банку не допущено, посилаючись на п.п.1.1.2.1.2, 1.1.3.1.6, 2.7.2.6.8 Умов надання банківських послуг (а.с.25-26).
17.04.2024 року за результатами проведеної службової перевірки в АТ КБ «ПриватБанк» за фактом направлення позову клієнтом ОСОБА_1 , подія ІТ №24104, було встановлено, що грошові кошти в сумі 29082,39 грн з карти № НОМЕР_2 було переказано через Приват24 для фізичних осіб, мобільна версія, на карту банку «SBERBANK OF RUSSIA» № НОМЕР_16 . Встановлено, що для проведення переказів пароль входу був змінений 19.11.2021 о 12:50:19, при зміні паролю підтвердження було здійснене шляхом вводу коректного PIN-коду карти № НОМЕР_8 (карта для виплат). Таким чином треті особи володіли інформацією щодо РІN-коду карти № НОМЕР_8 . РІN-код карти став відомим в результаті розголошення його особисто клієнтом в ході контакту із шахраєм або в результаті неналежного зберігання РІN-коду, допущеного клієнтом. Інформація щодо повідомлень, які надходили клієнту 19.11.2021 відсутня у зв`язку із закінченням строку зберігання. Інформація щодо отримання клієнтом повідомлень з ОТР паролями та архів вихідних СМС відсутня, у зв`язку із закінченням строку зберігання. Вивченням архіву встановлено, що в період часу з 18.11.2021 до 04.12.2021 звернень на 3700 від клієнта не надходило, перше звернення зафіксоване 05.12.2021 о 10:56:42. В ході діалогу 05.12.2021 клієнт повідомила, що втратила фінансовий телефон, після чого з її карти було списано грошові кошти. Карту № НОМЕР_2 клієнта ОСОБА_1 було заблоковано 05.12.2021 об 11:05:04 на підставі звернення клієнта на 3700 від 05.12.2021. Заявок від клієнта на повернення коштів не зафіксовано (а.с.145 зворот). 
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснив, що 19.11.2021 йому подзвонила дружина і сказала, що поїхала по онуку. Повернулася додому схвильована, так як не могла знайти телефон. Вони шукали його вдома, дзвонили та номер телефону, їздили в АТБ, телефон не знайшли. У когось із сусідів дружина взяла телефон і подзвонила, як потім вона йому сказала, до свого персонального банкіра. Він чув, як вона розмовляла із жінкою, яка їй сказала, що її картка заблокована і вона радить заблокувати сім-картку. Перед днем народження дружини вони купили їй новий смартфон, який вона використовує зараз, і дізналися, що з карткового рахунку дружини були списані кошти.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджує, що 19 листопада 2021 року близько 12-ої години на Салтівському шосе в м. Харків у неї було викрадено телефон «SAMSUNG» із встановленою сім-карткою оператора мобільного зв`язку «Київстар» з номером НОМЕР_1 . Про вказану подію вона повідомила персонального банкіра в АТ КБ «ПриватБанк», яка в свою чергу повідомила, що були спроби списання коштів і що рахунки заблоковано і радить заблокувати сім картку.
05.12.2021 ОСОБА_1 отримала від Банку sms-повідомлення щодо необхідності сплатити обов`язковий платіж за кредитом. Зателефонувавши на гарячу лінію АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 дізналася, що 19.11.2021 з її кредитної картки №5363542013362463 невідомими особами здійснено два успішних перекази о 12.52 на суму 14000,00 грн, о 12.53 на суму 14000,00 грн та о 13.00 здійснена спроба списання коштів у сумі 900,00 грн, яка банком не проведена. Операції з переказу грошей з картки проведено за допомогою послуги авторизованої системи Приват24 за допомогою авторизації за фінансовим номером телефону.
ОСОБА_1 зазначає, що вона не здійснювала операції щодо зняття коштів 19.11.2021, платіжні картки, логін та пароль в мобільний банкінг, ПІН-код карток та їх CVV1/CVV2 нікому не повідомляла та не передавала.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Закон України «Про платіжні послуги» визначає поняття та загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, встановлює виключний перелік платіжних послуг та порядок їх надання, категорії надавачів платіжних послуг та умови авторизації їх діяльності, визначає загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, загальні засади випуску та використання в Україні електронних грошей та цифрових грошей Національного банку України, установлює права, обов`язки та відповідальність учасників платіжного ринку України, визначає загальний порядок здійснення нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, надавачів обмежених платіжних послуг, порядок здійснення оверсайта платіжної інфраструктури.
Пунктом 6 частини дев`ятнадцятої статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що емітент зобов`язаний повідомляти користувача про виконання операцій з використанням електронного платіжного засобу.
Згідно з частиною двадцятою статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» користувач зобов`язаний зберігати та використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства та умов договору, укладеного з емітентом, не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права, не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації.
Відповідно до пункту 136 розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою правління НБУ від 29 липня 2022 року № 164 (далі - Положення), користувач зобов`язаний: зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень.
Згідно з пунктом 5 частини двадцятої статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації.
Згідно з пунктом 140 розділу VII Положення, користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем.
До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. З моменту повідомлення користувачем емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом.
Аналогічні положення викладені й у частині п`ятій статті 87 Закону України «Про платіжні послуги».
Пунктом 141 розділу VII Положення, передбачено, що емітент зобов`язаний надавати ПІН, індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, яка дає змогу здійснювати платіжні операції з використанням платіжного інструменту, лише держателю платіжного інструменту в порядку, визначеному договором (крім випадку, передбаченого в пункті 142 розділу VII цього Положення).
Власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Власник рахунку має право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг унаслідок помилкової, неналежної платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених законодавством України строків (пункти 146, 147 Положення).
Аналіз вказаних нормативно-правових актів, які є спеціальними для спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що при здійсненні операцій з використанням електронних платіжних засобів відповідальність за безпеку здійснення переказу коштів покладається як на платника, так і на емітента (банк чи іншу установу), які зобов`язані вжити всіх заходів по нерозголошенню третім особам інформації, що дає змогу виконувати платіжні операції від імені платника з використанням електронного платіжного засобу.
Лише наявність обставин, які доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його цивільно-правової відповідальності.
Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду України у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та Верховного Суду у постановах від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц, від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16-ц, від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 16 серпня 2023 року № 176/1445/22, від 04 жовтня 2024 року у справі № 337/6010/23.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду, наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
У постанові від 18 січня 2023 року у справі № 686/17744/21 Верховний Суд зазначив, що встановлення точного часу повідомлення банку клієнтом (користувачем) про втрату фінансового номеру телефону, при підозрі доступу третіх осіб до фінансового номеру телефону та інших неправомірних дій таких осіб, має вирішальне значення при визначені того, за проведення яких операцій несе відповідальність клієнт, оскільки до моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.
Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що 19.11.2021 близько 12-ої години на Салтівському шосе в м. Харків у неї було викрадено телефон «SAMSUNG» із встановленою сім-карткою оператора мобільного зв`язку «Київстар» з номером НОМЕР_1 .
Стверджувала, що вона саме 19.11.2021 повідомила персонального банкіра в АТ КБ «ПриватБанк», однак належних, допустимих та достовірних доказів щодо цього матеріали справи не містять, навпаки спростовуються результатами проведеної службової перевірки в АТ КБ «ПриватБанк», в якому вказано, що вивченням архіву встановлено, що в період часу з 18.11.2021 до 04.12.2021 звернень на 3700 від клієнта ОСОБА_1 не надходило, перше звернення зафіксоване 05.12.2021 о 10:56:42.
Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що позивачка в період часу з 19.11.2021 по 05.12.2021 (звернення до відділку поліції) повідомляла банк про викрадення чи втрату мобільного телефону з фінансовим номером, просила заблокувати платіжні картки та/або фінансовий номер, та/або акаунт Приват24.
З матеріалів справи вбачається, що звернення ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про заперечення здійснених переказів з її кредитної картки № 5363542013362463 надійшло до банку лише 05.12.2021 та цього ж дня вона звернулася до правоохоронних органів із відповідною заявою, хоча сама подія відбулась 19.11.2021, тобто через 15 днів з моменту втрати телефону, що не може вважатись негайним повідомлення банку про втрату мобільного телефону з метою блокування фінансового номеру телефону.
Таким чином, ОСОБА_1 в порушення вимог пункту 5 частини двадцятої статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» негайно після того, як їй стало відомо про втрату мобільного телефону з фінансовим номером та списання з банківського рахунку грошових коштів не повідомила АТ КБ «ПриватБанк» про цей факт з метою блокування електронного платіжного засобу.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 07 травня 2025 року у справі № 703/1211/24 (провадження № 61-3197св25).
За результатами проведеної службової перевірки в АТ КБ «ПриватБанк» встановлено, що проведення переказів пароль входу було змінено 19.11.2021 о 12:50:19, при зміні паролю підтвердження було здійснено шляхом вводу коректного РІN-коду карти № НОМЕР_8 .
Встановивши, що операція з переказу грошових коштів була здійснена у мережі Інтернет з підтвердженням платежу в системі Приват24, списання коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 відбулося за електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу та його користувача, і позивачка не надала доказів про той факт, що негайно повідомила банк про втрату телефону з фінансовим номером, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
При цьому позивачка не довела, що здійснені платіжні операції є неналежними в розумінні Закону України «Про платіжні послуги». Натомість ОСОБА_1 своїми діями (втратою мобільного телефону) та бездіяльністю (несвоєчасне повідомлення АТ КБ «ПриватБанк» про втрату фінансового номеру) сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, які дали змогу ініціювати платіжні операції.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів у справі і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , – залишити без задоволення.
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 28 липня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова