ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2026 року	Львів	Справа № 380/5951/24 пров. № А/857/9247/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,
суддів Довгої О.І.,
Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року (головуючий суддя Гавдик З.В.), ухвалене правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у м. Львів, у справі № 380/5951/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

19.03.2024 ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, в якому просила: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області № 02-01-15/5 від 21.02.2024 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та рішення від 27.02.2024 року про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 - громадянці Республіки Таджикистану, ОСОБА_3 ;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області поновити дію посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 , виданої громадянці Республіки Таджикистану, ОСОБА_3 .
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області № 02-01-15/5 від 21.02.2024 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та рішення від 27.02.2024 за № 46012500091545 про скасування посвідки на постійне проживання, в іншій частині позову відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 05.10.2023 (справа № 443/1375/23), яким шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зареєстрований 28.09.2016 у Львівському міському відділі ДРАЦСу Головного територіального управління юстиції у Львівській області (актовий запис № 2936), розірвано, не підтверджується така обставина, як надання документів, які підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності. Отже, суб`єктом владних повноважень не виконано законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії, що призводить до його протиправності. Також відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів встановлення та наявності інших підстав для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, таких як: надання підроблених документів; надання документів, що втратили чинність; надання документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього вказаного Закону.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року та в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що матеріалами справи документально доведено на підставі належних, достатніх та допустимих доказів факт подання позивачем свідомо неправдивих відомостей при документуванні дозволом та посвідкою на підставі документів, які втратили чинність, факт чого позивач не заперечує і не спростовує. Тривалість перебування у незаконному правовому становищі та користування відповідними благами не легалізує таке становище та не позбавляє державні органи можливості привести відповідні суспільні відносини у відповідність до вимог законодавства та верховенства права.
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції, вимогам статті 242 КАС України відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 перебувала у шлюбі із ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом пре шлюб серії НОМЕР_2 . Від шлюбу народилась діти. Позивачка є матір`ю чотирьох дітей, які є громадянами України:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 );
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 );
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_5 );
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_6 ).
02.01.2024 до відділу з питань постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Львівській області надійшов запит Деснянського відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області стосовно перевірки законності видачі посвідки на постійне проживання в Україні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у зв`язку з її наміром набути громадянство України відповідно до п. 10 ст. 6 Закону України «Про громадянство України».
Крім того, відповідно до листа Комісії при Президентові України з питань громадянства від 04.07.2012 № 20-143/102, яка згідно з Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27.03.2001 № 215 (пункт 111), перевіряє відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України, та листа Адміністрації Президента України від 30.10.2014 № 03-01/927, з метою недопущення порушень вимог міграційного законодавства особами, які безперервно проживають на території України останніх три або п`ять років і мають підстави для прийняття до громадянства України, при оформленні справи про прийняття до громадянства України додається також висновок профільного структурного підрозділу територіального органу ДМС щодо законності надання дозволу на імміграцію.
Керуючись зазначеним забезпечено перевірку матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію громадянці Республіки Таджикистан ОСОБА_3 , з метою з`ясування законності його оформлення.
За результатами перевірки матеріалів справи ГУ ДМС у Львівській області від 16.05.2017 № ХО-95 встановлено, що 16.07.2017 громадянка Республіки Таджикистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , перебуваючи в Україні на законних підставах за паспортним документом № НОМЕР_7 , виданим 21.07.2016, звернулась до Жидачівського РС ГУ ДМС у Львівській області з письмовим клопотанням про надання дозволу на імміграцію в Україну, відповідно до пункту 1 частини третьої статті четвертої Закону України «Про імміграцію», оскільки є матір`ю громадянки України.
До своєї заяви ОСОБА_10 додала копію свідоцтва про народження дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (серії НОМЕР_8 від 19.10.2016, актовий запис № 2, видане Жидачівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області), довідку про реєстрацію особи громадянином України № 464 від 27.02.2016, у якій зазначено, що на підставі частини 1 статті 7 Закону України «Про громадянство України» ОСОБА_6 з 16.08.2014 є громадянкою України.
За результатами проведеної перевірки та відсутністю підстав для відмови у видачі дозволу, завідувачем Жидачівського районного сектору ГУ ДМС у Львівській області 11.10.2017 прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну (№ 4624/10) на підставі пункту 1 частини третьої ст. 4 Закону України «Про імміграцію».
01.11.2017 на підставі оформленого дозволу на імміграцію в Україну громадянку Республіки Таджикистан ОСОБА_10 документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_9 з безстроковим терміном дії, орган, що видав - 4601, згідно якої остання поставлена на відповідний облік та зареєстрована за місцем проживання.
У зв`язку з досягненням 25-річного віку громадянка Республіки Таджикистан ОСОБА_2 09.11.2020 звернулася до ГУ ДМС у Львівській області з клопотанням щодо обміну посвідки на постійне проживання (заява-анкета № 251352000), надавши нотаріально посвідчену копію паспортного документа, квитанції про оплату адміністративних послуг, попередню посвідку на постійне проживання.
За результатами перевірки відомостей, що стали підставою для надання дозволу на імміграцію, а також не встановленням підстав для відмови в оформленні посвідки громадянку ОСОБА_11 документовано посвідкою на постійне проживання з безконтактним електронним носієм за № НОМЕР_1 від 16.11.2020 строком дії до 13.11.2030.
За обліками Державного реєстру актів цивільного стану про шлюб (№ 2936 від 28.09.2016) значиться актовий запис про реєстрацію шлюбу між громадянином України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та громадянкою Таджикистану ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Згідно актового запису прізвище нареченої після державної реєстрації шлюбу змінено на « ОСОБА_12 ». Проте установлено, що після одруження заявниця не здійснила обмін паспорта та її персональні дані не відповідають даним, вказаним у Державному реєстрі.
В заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну в графі «чи змінювали прізвище, ім`я та по батькові (у зв`язку з чим)», заявниця зазначила «Ні», чим, на переконання відповідача, повідомила про себе завідомо неправдиві відомості.
Крім того, для отримання дозволу на імміграцію заявниця подала недійсний паспортний документ, оформлений на її дошлюбне прізвище. Зазначений факт спростував можливість підтвердити законність отримання дозволу на імміграцію.
Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 05.10.2023 (справа № 443/1375/23) шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зареєстрований 28.09.2016 у Львівському міському відділі ДРАЦСу Головного територіального управління юстиції у Львівській області (актовий запис № 2936), розірвано.
Відповідач вважав, що Жидачівський районний суд Львівської області не дослідив той факт, що ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у грубе порушення вимог законодавства протягом семи років не було отримано паспортний документ на прізвище « ОСОБА_12 », тобто вона користувалася недійсним паспортним документом.
Після розірвання шлюбу ОСОБА_5 відновлено дошлюбне прізвище « ОСОБА_13 ».
Відповідно до повторно укладеного шлюбу (актовий запис № 128 від 20.12.2023) прізвище після державної реєстрації розірвання шлюбу залишено « ОСОБА_13 ».
Відповідно до відомчої інформаційної системи ДМС, яка наповнюється територіальними громадами, установлено, що громадянка Республіки Таджикистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 26.12.2023 зареєструвала своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Про зміну місця проживання іммігрант не повідомляв орган ДМС, який видав дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання.
Зважаючи на вказане, та ураховуючи той факт, що громадянка Республіки Таджикистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не належить до категорії осіб, на яких поширюються виключення щодо прийняття рішення про примусове повернення, відповідач дійшов висновку, що є всі визначені законодавством підстави для прийняття такого рішення одночасно із прийняттям рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання.
21.02.2024 рішенням Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області за № 02-01-15/5 скасовано ОСОБА_3 дозвіл на імміграцію № 4624/10 від 11.10.2017 на підставі пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію». 
27.02.2024 рішенням Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області за № 46012500091545, на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321, ОСОБА_3 , скасовано посвідку на постійне проживання № НОМЕР_1 ».
Позивач, вважаючи протиправними рішення відповідача, звернулася до суду з метою захисту свого порушеного права.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України від 22 вересня 2011 року №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3773-VI).
Відповідно до статті 4 Закону №3773-VI, іноземці можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.
Згідно із статтею 1 Закону України від 7 червня 2001 року № 2491-ІІІ «Про імміграцію» (далі - Закон №2491-ІІІ), імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.
За правилами частин першої, третьої статті 4 Закону №2491-ІІІ (в редакції, що діяла на момент видачі позивача дозволу на імміграцію), дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.
Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України; 6) особам без громадянства, які проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом двох років з дня визнання їх особами без громадянства.
Статтею 12 Закону №2491-ІІІ передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, які підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 5-1) іммігрант звернувся із заявою про скасування дозволу на імміграцію (крім осіб, яким відповідно до частин другої і третьої статті 22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» виїзд з України не дозволяється); 5-2) іммігрант набув громадянство України. На таких осіб не поширюються вимоги статті 13 цього Закону, крім вилучення посвідки на постійне проживання; 5-3) іммігрантом отримано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 цього Закону, якщо рішенням суду, яке набрало законної сили, його позбавлено батьківських прав стосовно дитини, яка є громадянином України; 5-4) іммігрантом отримано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 2 частини третьої статті 4 цього Закону, якщо рішенням суду, яке набрало законної сили, його звільнено від повноважень опікуна чи піклувальника громадянина України у разі невиконання ним своїх обов`язків, порушення прав підопічного, а також у разі поміщення підопічного до закладу освіти, закладу охорони здоров`я або закладу соціального захисту; 5-5) іммігранта затримано під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України чи порушення порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України або виїзду з неї; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983) визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.
Відповідно до пунктів 21-23 Порядку №1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, територіальні органи ДМС та територіальні підрозділи ДМС, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо було встановлено обставини, за яких дозвіл на імміграцію підлягає скасуванню відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».
Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію. Копія рішення про скасування дозволу на імміграцію видається не пізніше як у тижневий строк з дня його прийняття особі, стосовно якої прийнято таке рішення, під розписку чи надсилається рекомендованим листом.
Отже, орган ДМС при прийнятті рішення повинен виходити із конкретних обставин, ураховувати особу іммігранта, його спосіб життя та поведінку, а також оцінити чи є достатньою наявна у нього інформація для прийняття відповідного рішення з огляду на те, які наслідки воно матиме для іммігранта.
За приписами ч.ч. 1-2 статті 13 Закону № 2491-ІІІ, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.
Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.
Згідно з пунктом 1 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 (далі - Порядок № 321), посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.
Пунктом 64 Порядку №321 визначено, що посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі: 1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію»; 2) отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів; 3) в інших випадках, передбачених законом.
Рішення про скасування посвідки приймається керівником територіального органу/ територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її скасування (пункт 65 Порядку №321).
Отже, з системного аналізу вище окреслених законодавчих приписів вбачається, що, дозвіл на імміграцію іноземця може бути скасований за наявності однієї з підстав, визначених у статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у висновку про скасування дозволу на імміграцію позивача, зазначено про те, що:
«За результатами перевірки виявлено, що за обліками Державного реєстру актів цивільного стану про шлюб (№ 2936 від 28.09.2016) значиться актовий запис про реєстрацію шлюбу між громадянином України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та громадянкою Таджикистану ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Згідно актового запису прізвище нареченої після державної реєстрації шлюбу змінено на « ОСОБА_12 ». Проте установлено, що після одруження заявниця не здійснила обмін паспорта та її персональні дані не відповідають даними вказаним у Державному реєстрі. В заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну в графі «чи змінювали прізвище, ім`я та по батькові (у зв`язку з чим)», заявниця зазначила «Ні», чим повідомила про себе завідомо неправдиві відомості. Крім того, для отримання дозволу на імміграцію заявниця подала недійсний паспортний документ, оформлений на її дошлюбне прізвище. Зазначений факт унеможливлює підтвердити законність отримання дозволу на імміграцію.
Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 05.10.2023 (справа № 443/1375/23) шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зареєстрований 28.09.2016 у Львівському міському відділі ДРАЦСу Головного територіального управління юстиції у Львівській області (актовий запис № 2936), розірвано.
При цьому суд не дослідив той факт, що ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у грубе порушення вимог законодавства протягом семи років не було отримано паспортний документ на прізвище « ОСОБА_12 », тобто вона користувалася недійсним паспортним документом.
Після розірвання шлюбу ОСОБА_5 відновлено дошлюбне прізвище « ОСОБА_13 ». Відповідно до повторно укладеного шлюбу (актовий запис № 128 від 20.12.2023) прізвище після державної реєстрації розірвання шлюбу залишено « ОСОБА_13 »».
Щодо наведеного апеляційний суд зазначає таке.
Як убачається з матеріалів справи, правовою підставою для прийняття спірного рішення щодо позивачки про скасування дозволу на імміграцію відповідач зазначив лише п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», яка встановлює, що дозвіл на імміграцію скасовується, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, які підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що у цьому випадку істотне значення і предметом перевірки при прийнятті спірного рішення мають бути з`ясовані підстави, визначені п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».
Водночас, з`ясування вказаних підстав має відбуватись згідно із Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. № 1983 (в редакції на час спірних правовідносин), який передбачає, що ДМС, територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС всебічно вивчають у місячний строк подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора скасування дозволу на імміграцію, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі потреби запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення, яке у свою чергу повинно відповідати критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, на відповідність яких його і має перевірити адміністративний суд.
Зокрема, якщо йдеться про критерій обґрунтованості рішення ДМС, то таке рішення має прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття (вчинення дій). Дискреція дозволяє адміністративному органу прийняти найбільш зважене в конкретних умовах рішення, засноване на особистих (власних) оцінках обставин, а не на чіткому приписі норми права (не формально).
При цьому, як правильно звернув увагу суд першої інстанції, відповідачем жодними належними та допустимими доказами не підтверджено запрошення для надання пояснень позивачкою для з`ясування питання про надання можливих неправдивих відомостей, водночас без запрошення позивачки для надання пояснень саме про «свідомо неправдиві відомості» висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», не можна вважати обґрунтованим.
Оскільки Порядок №1983 передбачає своєрідний алгоритм дій органів ДМС задля прийняття обґрунтованого рішення, водночас за встановленими обставинами справи такий відповідачем не дотримано.
Крі того, суд апеляційної інстанції зазначає, що рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 05.10.2023 (справа № 443/1375/23), яким шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зареєстрований 28.09.2016 у Львівському міському відділі ДРАЦСу Головного територіального управління юстиції у Львівській області (актовий запис № 2936) розірвано, не підтверджується така обставина, як надання документів, які підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності.
Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Suominen v. Finland», заява № 37801/97, пункт 36), відповідно до якої орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень; принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає у тому, щоб рішенням було прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.
Конституцією України та КАС України прямо передбачений обов`язок суб`єктів владних повноважень дотримуватися принципу належного урядування, відповідно, адміністративні суди під час розгляду та вирішення спорів, що виникають у сфері публічно-правових відносин, мають перевіряти дотримання цього принципу у всіх його аспектах з урахуванням конкретних обставин справи.
Відтак, невиконання суб`єктом владних повноважень законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.
Вказана позиція суду узгоджується із позицією Верховного Суду від 11 вересня 2023 року у справі №420/14943/21.
Крім того, відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів встановлення та наявності інших підстав для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, таких як: надання підроблених документів; надання документів, що втратили чинність; надання документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього вказаного Закону.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що підстави, які призвели до скасування дозволу на імміграцію в Україну, не були такими, які б беззаперечно надавали відповідачу повноваження для прийняти законного та обґрунтованого рішення про скасування дозволу.
У цій справі відповідач, скасовуючи дозвіл на імміграцію позивача, мав би також виходити з правових та фактичних наслідків такої дії, а тому був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну нагальність та необхідність прийняття такого рішення та врахувати право позивача на сім`ю, інтереси для добробуту дітей позивача та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивача, з урахуванням принципу пропорційності, який вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень.
При прийнятті рішення судом апеляційної інстанції враховано, безсумнівно, що чинність оскаржуваного рішення відповідача, неминуче призвело б до негативних наслідків для позивача. Такими наслідками відповідно до ст.13 Закону України «Про імміграцію» є безальтернативний обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом строку, визначеного рішенням про примусове повернення. Водночас, особа яка не виїхала протягом визначеного строку, підлягає видворенню в порядку передбаченому Законом.
Таким чином, оскаржуване рішення відповідача є таким, що ухвалене без здійснення належної оцінки відомостей суб`єкта ініціювання скасування дозволу та без запрошення для пояснень іммігранта, тобто є таким, що не відповідає критеріям ч.2 ст.2 КАС України, прийняте необґрунтовано, упереджено, недобросовісно, нерозсудливо, непропорційно, без урахування права особи на участь у процесі прийнята рішення, що свідчить про його протиправність.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що Головним управлінням ДМС України у Львівській області не доведено правомірність оскаржуваного рішення від 21.02.2024 № 02-01-15/5 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, і як наслідок рішення від 27.02.2024 за № 46012500091545 про скасування посвідки на постійне проживання, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання протиправними та скасування вказаних рішень.
Оскільки сторони не оскаржують рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові, то в силу приписів ст. 308 КАС України таке не є предметом апеляційного перегляду.
Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави задоволення позовних вимог частково, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року у справі № 380/5951/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний